Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
А зараз комедійний номер від Стіллера і Міри.
Дякую.
Пані та панове, ми живемо в дуже непередбачуваний час.
Усяке може статися.
Ми з Джеррі хочемо показати вам, що може статися,
коли останні двоє людей на землі зустрінуться вперше.
- Привіт. - Привіт!
- Я такий радий тебе бачити! - А я рада бачити тебе.
Це було щось.
Так, я всюди шукала. Нікого немає.
- Я думав, тут лише я. - Я теж.
- Нам так пощастило! - І не кажи.
- Я не очікував. - Так!
У моєму гороскопі сказано: «Нічого не плануй».
Ти бачила, що сталося на Шостій-авеню?
Так, а там щойно переклали асфальт.
Що ж, тепер усе залежить від нас.
Я кажу, тепер усе залежить від нас.
Ти про що?
Гадаю, на нас тепер відповідальність.
Усе почати спочатку.
О так! Твоя правда. У нас повно роботи.
Треба все відбудувати, поприбирати, посадити овочі.
Так. І це теж.
Але я думав, оскільки ти остання жінка,
а я останній чоловік,
у нас є важливіші справи…
ніж це.
Нам треба дещо зробити.
Знаєш, дещо маленьке.
- Ти про мистецтво і ремесла? - Ні-ні. Я казав про…
Про людей. Треба робити маленьких людей.
Як було рости в сім'ї із шоу-бізнесу?
Якими були ваші мама й тато?
Ми на шоу обожнюємо ваших маму і тата.
- Чудові Стіллер і Міра. - Стіллер і Міра.
Батьки цього юнака.
Енн і Джеррі! Стіллер і Міра. Ви їхній син.
Ваш тато найсмішніший у серіалі «Сайнфелд»,
- визнаю. - Я… я згоден.
Ляскає себе по чолі. Це щось.
Ви запросите своїх батьків?
- А… куди? Типу… - Будь-куди.
Що дали вам батьки як естрадному артисту?
- Привіт, як життя? - Привіт.
- А ти… Ти…
- Я так і знала. - Тому ти з мікрофоном. Так.
- Це документальне кіно? - Так.
Емі і Бенджі.
- Я майже… - Привіт!
Отакої.
Погляньте, у кого татове кучеряве волосся.
Так, і в неї воно натуральне.
- Ви смієтеся з мами і тата? - Так.
Думаєте, вони смішні?
Це… Це Енн і Джеррі. Обожнюю це фото.
Вони репетирують удома?
Стільки чудових фотографій.
Вони перевіряють на вас номери?
Як ти смієш використовувати моїх дітей? Хочеш влізти в моє життя.
Ні, я лише питав, чи ви репетирували номери…
Ви думаєте про те, щоб працювати в цій галузі?
Хтось із вас займається музикою?
Чи ви теж займаєтеся комедією, як мама і тато?
Емі?
Гадаю, початок — заходимо в кімнату і…
- Так. - Але немає контексту.
І я думаю, що початок фільму може бути…
Може, оскільки ми продаємо квартиру, то перебиратимемо речі?
Або…
Може, запитання. Може, на початку
з'являємося ми. А тоді…
питання: «Навіщо ти знімаєш фільм?»
Так, типу…
- Я питаю тебе? - Так.
Добре.
- Так. - Так.
Ми… Ми в кадрі, я почну?
Звісно.
Бла-бла-бла… Гм…
Бене…
Тихо.
П'ять, чотири, три, два…
Якщо це про нас,
Стіллера і Міру.
Як двоє людей, які…
Йдеться не лише про спільну роботу,
ми хочемо показати, що відбувається, коли вони разом працюють.
Вони постійно сперечаються.
- Геть звідси. Геть! - Мені піти?
- Піти? - Так.
Звісно. Як я раніше не здогадався? Ти хочеш, щоб я пішов…
Я можу обрати будь-який напрям. Це може бути…
Думаю, треба залишити Енн та Джеррі, Джеррі та Енн.
Вони не суперзірки.
Вони просто артисти, яких глядачі бачили на своїх екранах.
Вони одружені, і в них є діти,
і вони стараються впоратися з обома світами.
Коли батько помер у 2020-му,
мами не було вже п'ять років.
Моя кар'єра йшла вгору,
але в особистому житті не все було добре.
Я відчував дисбаланс і був нещасний, почувався віддаленим…
від сім'ї,
від дітей, і трохи наче розгублений.
Ого, дуже гарно.
Ні, не знімайте мене.
І я почав думати про моїх батьків, і…
весь той стрес і напругу, які я пам'ятаю з дитинства.
І тиск, коли вони працювали разом.
І як вони це витримали.
Ми будемо разом.
- Я думаю, ви… - Тепер я це знаю.
Був час, коли я не знала, але тепер знаю.
Я хотів зрозуміти, як вони це робили.
Ого.
- Тут касети. - Так.
- Джеррі усе знімав. - Ого.
Це вся правда нашого життя.
Неймовірно.
Якби ти знала перед одруженням,
що я буду поводитися так, як зараз,
- ти б вийшла за мене? - З роками?
Мабуть, не вийшла б.
Це божевілля. «Розмова Емі та Бенджі». «Розмова Бенджі та Емі».
Хочу тебе спитати дещо, Бенджі. Що тобі подобається робити з Емі?
Повірити не можу, що він усе записував.
Грати у «Щасливе обличчя».
- Що це таке, Бенджі? - Це гра.
Він завжди записував, особисте чи…
Мене тоді це до сказу доводило.
Думаю, Енн теж.
«Ти записуєш касети, яких ніхто ніколи не слухатиме.
Їх буде ціла купа, коли ти помреш», — казала вона.
Вона не помилилася.
СТІЛЛЕР ТА МІРА: НІЩО НЕ ВТРАЧЕНО
Де саме ви живете в Нью-Йорку?
Ми живемо на Ріверсайд-драйв, Майку.
- І… - Так.
У нас три хвилини домашнього кіно.
Ти знаєш, що робити, сонце?
Зараз нормальний режим, а треба низький. Вимкнете світло?
- Чи показати… - Не хвилюйся про світло.
Я знав, що доведеться продати квартиру, де ми виросли,
і моє перше бажання — зафільмувати її.
Не знаю, дивно це чи ні.
Мій тато завжди так робив.
Я зараз вивчаю кіно. Вивчаю, як знімають кіно.
Монтування, операторську роботу,
виробництво, зведення докупи. Просто…
На столі птах. Голуб.
Справжнє домашнє кіно, люди.
Ми не показуємо нічого, чого б ви не побачили у себе вдома.
Знову вирвався. Тримайте.
Мені завжди здавалося, що твоя сім'я аномальна,
бо все документувалося.
Я не хотіла фотографуватися. Ніяких фото.
Ніяких фото.
Щось у ньому було таке, він не хотів нічого відпускати.
Думаю, Джеррі хоче,
щоб його ім'я пам'ятали вічно. І чомусь він вирішив,
що коли ми помремо,
Смітсонівський інститут захоче взяти його речі.
Коли ми знатимемо, що ви хочете залишити,
- фотографії, одяг… - Так.
…ми побачимо, що можна віддати
в національний центр комедії для їхньої колекції.
Здуріти можна, що він зберігав.
Бланк організації YMCA на 63-й, членський квиток.
Маска для підводного плавання.
Я такий…
Отакої.
Він навіть зберіг статтю про невдалий літній хіт.
«Оглядачам фільм здався приголомшливо несмішним».
Ой.
НАЩАДОК КОМЕДІЙНОЇ РОДИНИ
Це цікаво. Це…
З готелю Windermere у Бінгемтоні, Нью-Йорк,
для панни Енн Міри,
11 Корнелія-стріт.
«Вівторок. Дорога Еннсі,
дуже важко писати цього листа.
Я сиджу на сходах ґанку, дивлюся на острів Чарльз,
тут туман, і мені дуже тебе бракує, кохана.
Ось, я дещо сказав».
Ми познайомилися в 1953-му, а у вересні 53-го ми побралися.
Я сказала: «Ти не можеш більше залишатися на ніч, якщо ми не одружимося».
І він освідчився, бо він любив залишатися в мене на ніч.
«Малій Мірі. Я скучив за тобою, мала. Скучив, скучив.
Я кохаю тебе».
«Кохана, пробач, що не дзвонив.
Я знаю, ти мабуть, годинами чекала.
Я страшенно хочу тебе торкнутися, відчути тебе, сонечко».
«Енн, я перечитав, що написав.
Мабуть, коли прочитаєш листа, ти не зрозумієш, що я хотів сказати.
Тому я скажу тобі, кохана, як саме читати початок листа.
Після ранкового дзвінка, вівторок. Жартівливо».
«Малій Мірі. Чуттєво. Я скучив. З відчуттям власності.
Моя кохана. Я скучив. Наголос на "с".
Скучив». І тут усе так.
Здуріти можна.
Це неймовірно. Я не знав, що…
Я знаю, і мені подобається «кохана, кохана».
Ми двоє людей, які хотіли досягти успіху в театрі.
Ми опинилися в житті одне одного,
бо ніхто більше в нас не вірив.
«Джеррі, ти чарівний божевільний.
Ти не мусив пояснювати мені першу частину листа.
Повір, я зрозуміла.
Але, коханий, я рада, що ти пояснив,
бо сценічні ремарки просто чудові».
«Джеррі, ти сказав, що страшенно хочеш торкнутися мене.
Відчути мене.
Мій дорогий чоловіче, я дуже хочу, щоб ти торкнувся. Відчув.
Хочу, щоб ти… "прочерк" мене».
Яка краса.
Дай подивлюся… Чекай, дай гляну.
О.
Наш шлюб перервався. Ми не бачимося.
Ми не знали, хто ми. Ми витрачали гроші на телефон.
«Я тебе кохаю, любове моя. Джеррі».
«Мені тебе бракує. Енн».
Ого.
Це змусило нас зробити щось разом.
Це чудово.
Джеррі завжди хотів поставити комедійний номер.
А я завжди висловлювалася зверхньо про це.
Я зневажала комедію.
На цьому етапі життя я була дуже серйозною студенткою-акторкою.
У мене в одній руці була біографія Елеонори Дузе.
А в іншій — «Робота актора над собою» Станіславського.
Навіть пізніше, з роками,
вона завжди хотіла, щоб я брався за серйозніші ролі,
а я знімався у фільмах «Ніч у музеї» і «Вишибайли».
Я ще не бачила такого резюме.
О! Так!
Це не комплімент.
Вона казала: «Так, але мені подобається "Вічна північ" і "Ґрінберґ"».
- Їй дуже подобався «Ґрінберґ». - Бо це були успішні фільми?
- Типу того. Мені так здавалося. - Так.
Іронія в тому, що твоя мама — чудова комедійна акторка.
Так, і вона вміла імпровізувати.
Вона була природна у живому виконанні.
Так.
Йому доводилося працювати більше.
Ми хотіли займатися комедією.
Мені більше подобалося акторство, але він вважав мене кумедною.
Мені завжди здавалося, що саме Енн…
скажімо так, вона була акцентом номера.
Вона розумна, дотепна.
Вона знала, як зробити так, щоб було смішно. Мені важко було бути смішним.
Мій тато в дитинстві дивився водевілі.
Едді Кантора чи Джека Бенні.
І хоч як він хотів бути кумедним,
він бачив, що Енн була талановита від природи.
Він захоплювався нею як артисткою.
Вона була йому потрібна.
- Це він затягнув її в комедію. - Так.
І тоді нам спало на думку,
що ми можемо зробити щось разом, досягти успіху і заробити на життя.
Ми вирішили написати сценку, і ми дуже важко працювали.
Ми буквально імпровізували на магнітофон.
Спробуймо. Побачимо, що буде.
Чого ви хочете?
Ми тут, щоб поговорити з переможницею у конкурсі Міс Підлітка.
- Хочете поговорити з Розмарі? - Так.
Якийсь чоловік хоче з тобою поговорити.
Розмарі, зараз як дам тобі ляпаса.
- Гаразд, пані. - Міс Підлітка.
Ви заздрите своїй дитині?
Заздрю дитині? Ви жартуєте?
Навіщо б я заздрила? Вона Міс Підлітка,
найпопулярніша, найкрасивіша дівчина,
молода і… Чого б я заздрила?
Не плач, мамцю.
- Ти жартуєш, мамцю? - Я жартую.
Бачиш, це магнітофон, Емі.
Якщо хочеш, можеш заспівати пісню, і ми запишемо її на касету.
- Хочеш заспівати пісню? - Так.
Поглянь. «Я поїхала в лікарню о 15:00
і народила дівчинку о 19:48.
Сьогодні народилася Емі Белл Соєр Стіллер».
Ого.
Здуріти можна, вона написала це в день, коли ти народилася?
Заспівай Too-Ra-Loo-Ra-Loo-Ral.
Ту-ра-лу-ра-лу-рал
«Вона красуня. Джеррі приїхав потягом.
Був тут о 10:00 ранку. Він дуже щасливий.
Мусив поїхати біля 13:00, щоб встигнути на виступ о 17:30».
Коли в нас народилася дитина,
потреба в успіху була дуже великою в нашому житті.
Я боявся, що не зароблятиму достатньо, щоб утримувати сім'ю.
Я думаю, він потребував успіху,
не лише щоб забезпечити сім'ю, а й щоб виразити себе.
Він був люблячою людиною.
І він… він хотів, щоб його любили.
Бо не думаю, що дитиною він отримував любов.
Мій батько, коли я сказав йому, що хочу стати актором, сказав:
«Може, працюватимеш за лаштунками?
Де ти подасися, щоб стати Едді Кантором,
Джеком Бенні чи Джорджем Бернсом? Ти не маєш права».
Я буквально бачив, як батьки намагалися пережити Депресію.
Мій тато спершу був водієм таксі, тоді став водієм автобуса.
Як називалася компанія?
- Ти пам'ятаєш назву? - Гм…
- New York City Omnibus. - Точно.
- Я працював на місто. - Так.
Я кинув навчання, я міг стати актором, я так і не довчився.
Я хотів бути актором.
А що ти робив? Ти виходив на сцену?
Ти хоч спробував?
Здається, я раз пробував. Раз чи двічі. Не пам'ятаю.
Так. У мене був талант. У мене є талант. Так.
Що сталося? Чому ти припинив?
Не знаю. Не думав, що зможу.
- Мені й так було нормально. - Ти зводив кінці з кінцями?
Так. Я брався за будь-яку роботу. І все.
Який сенс скаржитися?
Мої мама і тато часто сварилися.
Завжди через гроші.
ДОРІН СТІЛЛЕР СЕСТРА ДЖЕРРІ
Завжди через гроші.
Я часто ховалася під ліжком.
Я дуже боялася, а Джеррі мене рятував.
Джеррі був добрим до мене.
Він був для нас трьох як батько.
Джеррі захищав мене і Арнольда.
Захисник.
- Так, завжди. Завжди. - Так.
- Джеррі хотів піти з дому. - Так.
І єдиний варіант піти тоді — приєднатися до армії.
Сорочка мого тата з армії.
Котра?
І коли він повернувся, то вступив в Сирак'юзький університет.
Він тоді дуже захопився акторством.
Я думаю, що комедійні актори, яких він любив у дитинстві,
були віддушиною для нього, його сестри і брата.
А в театрі він знайшов дім.
Перед маминою смертю він повів її на The Golden Apple,
виставу, в який він грав на Бродвеї.
Вона тоді нічого не сказала.
Але раніше казала: «Ти нездара»,
коли бачила його в шкільній виставі.
Жах який.
«Я сказав Енн,
що якщо мене спитають, чи мої батьки заохочували мене,
я скажу: "Ніякого заохочення.
Правда в тому, що мій батько ніколи нічого не казав, щоб мене заохотити.
Я все зробив сам"».
Це правда.
«Можливо, — сказала вона, — вони боялися.
Не хотіли, щоб ти страждав».
Раптом я зрозумів. Енн мала рацію.
Вони не хотіли бачити, як я страждаю. Мого приниження.
Мама… Ти гарно провела час? Тобто…
Ти гарно провела час? Тобто…
Джоеле, чи я гарно провела час? Я в захваті.
Стільки часу минуло. Коли ти подзвонив учора,
я сказала: «Що за Джоел?» Розумієш?
Ми почали виступати у Ґринвіч-Вілледж і маленьких кав'ярнях,
типу того.
Уяви, як я почувалася,
коли, пуф, зненацька ти запрошуєш мене на вечерю і виступ.
- Так. - Я подумала: «Як це?»…
Вони придумали скетч у вітальні,
за 20 кварталів від Бродвею,
а тоді його мали поставити на сцені,
щоб показати світу.
Нас прийшов подивитися міський координатор.
Ми йому сподобалися, і нас узяли на одні зйомки.
Один ефір з Едом Салліваном.
Дивлюся на вивіску, ого, уяви:
«Театр Еда Саллівана, Стіллер і Міра, Rolling Stones».
А ось і він, наживо з Нью-Йорка, Ед Салліван.
Аж дух перехопило від самої думки про це.
Коли транслювали Еда Саллівана,
покоління бабусь і дідусів, батьків і дітей
дивилися це шоу.
«Шоу Еда Саллівана» дивилося
десь 20 чи 30 мільйонів людей щотижня.
Так природно і невимушено?
Так добре? Ми так планували?
- Вітаю. Радий зустрічі. - Як життя?
Шоу транслювали наживо з Нью-Йорка,
перед Saturday Night.
Спершу казали: «Хочете перейти в театр Еда Саллівана?»
Моя відповідь була: «А не страшно бути в театрі Еда Саллівана?»
А тепер, пані та панове, The Supremes.
Так, саме так, Елвіс Преслі!
The Beatles!
Це був пік шоу-бізнесу.
Так.
Мама казала, як вона нервувала,
виходячи з гримерки нагорі.
Ішла до ліфта,
що спускався до сцени, і хотіла блювати.
Усі блювали за лаштунками.
Якби ми були розумніші, то прийняли б щось, я серйозно.
Це величезний тиск.
Мені цікаво, як це… Ти думаєш про це? Бо…
Я завжди думаю: «У тебе лише один шанс пожартувати, не налажай».
- Так. - Я, наприклад,
ляскаю себе по обличчю, сильно. Двічі.
Серйозно?
- Ось так. Готовий? - Так.
- Ось так? - Так.
Так.
Це був їхній шанс.
І якщо вони впораються, він запросить їх наступного тижня.
Дякую.
Команда, яку ви зараз побачите, зовсім нова.
У них цілком новий підхід до комедії.
Зараз він режисер і продюсер другого сезону серіалу «Розрив».
Вітайте на The Late Show…
Молодий чоловік Джеррі Стіллер
і дівчина Енн Міра. Оплески їм.
Джеррі Стіллер і…
Ми є свідками
однієї з найцікавіших історій усіх часів.
Цей чоловік 24 години провів
у череві велетенського кита.
Як вас звати?
Йона.
Дивний іронічний поворот, що цей чоловік
має таке ж ім'я, як і той, хто давним давно пережив подібне.
Прошу, пане Йоно.
Іще з кимось тут сталося подібне?
Дуже давно, пане.
Оце так Каліфорнія.
Це було дуже давно, пане Йоно.
Якщо було колись, станеться знову.
- Ви не розумієте, пане. - Треба відгородити те місце.
- Авжеж, треба. - Таке місце не має бути вільнодоступним!
Вони почали зніматися в «Шоу Еда Саллівана» в 1963-му.
А потім він запросив їх знову, а тоді знову.
Я щойно народився, і вони переїхали в нову квартиру на Ріверсайд-драйв.
Здається, вони заплатили за неї 11 000 доларів.
«Шоу Саллівана» не дозволяло нам розслабитися.
Ми мали придумати шестихвилинний номер, і він мав бути смішний.
- І ви самі все писали? - Так.
Раптом вони забезпечили собі стабільність.
Але з іншого боку, вони мали робити це щоразу.
Щоразу коли виходило «Шоу Еда Саллівана»,
у нас було два тижні, щоб підготувати новий матеріал.
- Світ божеволіє. Божеволіє! - Пані Клаус… Пані Клаус…
Мешуга.
Пані Клаус, я радий, що ви це сказали,
- бо це доводить одне. - Це есксімоське слово, яке я вивчила тут.
Це чудово.
Приголомшливо.
У нас уже закінчилися ідеї.
У нас був чоловік і висока дівчина, бос і дружина.
Енн грала пані Санта-Клаус…
- Той ельф був паскудником. - Ясно.
- Жодного відчуття мешуги. - Що, пані Клаус?
Це ескімоське слово, яке я тут почула.
Ясно.
Це їхні популярні знакові скетчі.
- Як «Інтернет-побачення». - Так. Ого.
Ідея зіграти нас самих, з наших етнічних груп,
раніше не з'являлася.
Вона створили скетч про інтернет-побачення,
який щойно винайшли. І скетч був
про єврея та ірландську католичку.
І це була ідея Джеррі.
Ми пішли додому і створили Герші Горовіца і Мері Елізабет Дойл.
Зустрічайте чудову команду,
і вони приготували… дещо, що вам зараз покажуть.
Гадаю, це буде класика всіх часів.
Команда Стіллера і Міри, які передадуть нам цей дух.
- Привіт. - Привіт.
Я Герші Горовіц.
Я Мері Елізабет Дойл.
«Дойл»?
«Горовіц»?
Горовіц.
Г-О-Р-О-В-І-Ц.
- О. - Герші.
Люди, які бачили, як ми репетирували номер, казали:
«Нічого не вийде, бо це не стосується всієї країни».
І ніхто такого ще не робив.
У тебе є брати чи сестри?
- Три брати. - О.
Бах, Бужі і Саул.
- Бах? - Бах.
- Бах-ах. - Ні. Бах.
Бах. Перепрошую.
Саме ця сценка знайшла відгук.
І особливо завдяки Еду Саллівану, бо він був ірландцем,
а його дружина Сильвія була єврейкою.
Коли ми закінчили скетч,
його красиві сині очі були повні сліз, він плакав.
Він не міг прийти до тями…
І для них це виявився культовий скетч.
Ми… Ми досягли…
Кульмінації?
Так, саме так.
«Шоу Еда Саллівана»
дало нам легкий старт для виступів у нічних клубах
і доброго заробітку.
Це їхній стиль комедії. Джеррі Стіллер і Енн Міра.
Зустрічайте.
Нас чекали у Клівленді, Детройті,
Мілвокі, Чикаго.
Комедія Енн Міри і Джеррі Стіллера.
Це найкращий комедійний матеріал,
який я чув за довгий час.
Вони насправді одружені. Він єврей, а вона ірландка.
Справді.
Дуже дякую, пані та панове.
Я хочу представити вам двох відомих суперзірок,
яких ви всі любите…
Стіллер і Міра.
Дякую. Дуже приємно, що ви всі прийшли.
Мушу сказати, коли ви дивитеся на Енні,
перед вами не лише моя партнерка в комедії,
це мама моїх двох дітей.
А це батько одного.
Вони почали багато працювати.
Люди їх знали, вони були відомі.
І Джеррі це подобалося.
Йому подобалося, що його впізнавали,
він любив роздавати автографи,
любив похвалу.
Джеррі, що вас турбує більше?
Коли хтось критикує ваше виконання, а ви думали, що все вдалося,
чи коли хтось шаленіє від вашого виконання,
- а ви думали, що це було жахливо? - Коли хтось критикує…
Так. Усі впоралися.
Успіх був для нього дуже важливим.
Моя мама любила роботу, але вона її не визначала.
Хочете знати, коли покинете сцену?
- Мені цікаво. - Ні, я думаю…
Я цього не прагну.
Він любив увагу.
Думаю, іноді це бісило маму.
Він любив контактувати з фанами.
Вони розмовляли, хтось підходив:
«Джеррі, я люблю вас!»
І моя мама казала: «Ми розмовляємо».
А тато: «Розкажіть про своїх дітей».
Авжеж. Ні, так.
Пригадую, я був на вулиці,
говорив з ним про те,
що він не приділяє мені достатньо уваги,
і поки ми говорили,
хтось підійшов і сказав: «Джеррі, я обожнюю вашу роботу».
І він почав з ним говорити.
Це дуже смішно, бо кілька тижнів тому
ми всі були в ресторані, і я хвилювався через коледж,
а люди хотіли з тобою сфотографуватися.
І пригадую, я так дратувався,
я думав, що світ має зупинитися, щоб зробити це фото.
- Ти розумієш, про що я? - Думаю, в мені більше від тата,
- ніж від мами. - Так. Ніж від мами. Точно!
- Можна попросити про послугу? - Так.
- Можна сказати на добраніч Емі і Бенджі? - Аякже.
Добраніч, Емі і Бенджі.
Коли мама з татом були в Лос-Анджелесі,
знімали… ігрове шоу чи ток-шоу,
ми сумували за ними, коли їх не було.
Але нам було весело.
- Бо ми пізно лягали спати… - Так.
…і в нас було таємне постукування по стіні.
Так.
Уперед.
Добраніч.
Добраніч, нарешті.
- Бу-бу-бу! - Б-б-б-б…
А тоді я — «бам»!
- Це був наш власний маленький світ. - Так.
Наш будинок був окремою екосистемою, бо він був дуже великий.
Ми часто ходили туди-сюди
по квартирах,
підіймалися і спускалися ліфтом і сходами.
І це були 70-ті,
тож усе було не так облагороджено і не так безпечно.
Але було справжнє відчуття спільноти.
Там були всі мої друзі.
Адам Макс. Його тато — Пітер Макс, артист.
Ми ішли туди, і в Пітера були
дуже цікаві люди.
Як-от Свамі Сатчідананда
і всі ці хіпі 70-х.
У будинку було багато творчої енергії і…
І я почав брати камеру, як брав мій тато.
Я знімав своє кіно.
Добрий вечір. Це «Година з Бенджаміном Стіллером».
Інтермісія.
Мій тато купив мені камеру Super 8.
Купив монтувальне обладнання.
Для мене це була наче гавань.
Коли їх не було чи вони сварилися…
…чи не зважали на нас, бо багато працювали,
я брався за камеру.
Важко уявити, що квартири більше не буде.
Загалом, коли вирішиш: «Гаразд, ми це забираємо»,
рієлтори скажуть:
«Так, приберемо це і облаштуємо як треба».
Це не реальність… Я зараз не відчуваю із цим зв'язку.
- Так. І для мене… - Якщо чесно.
…це надасть усьому відчуття реальності.
- От власне. - Просто цього місця не буде.
Татко запише мій голос…
- Ми робитимемо скетч. - Слухай.
Розмальовуй, поки ми готуємо скетч.
Дуже небагатьом людям щастить знайти разом те,
про що вони мріяли дітьми.
Відверто кажучи, нам дуже пощастило
знайти любов і щастя в роботі, якою ми займаємося.
І ми отримуємо великий заряд від неї.
Пригадую, у нас були складані білі двері.
Я мусила робити все.
Дружина, коханка, подруга, кухарка. А ти кажеш: «Я готуватиму».
І коли двері були зачинені, вони працювали.
Я грала. Я була гарною акторкою до зустрічі з тобою.
І ми не мали їх турбувати.
А ти кажеш:
«Так, за п'ятдесят баксів на тиждень».
За п'ятдесят баксів на тиждень кожен зможе.
Іноді ми чули сміх, іноді крик.
- Я готуватиму. - Гаразд, ти готуєш.
А хто прибиратиме? Я. Ти залишаєш безлад.
Ми ніколи не знали, чи це насправді, чи вони щось репетирують.
Вона найсмішніша жінка у світі, на сцені і поза нею.
Річ у тім, коли вона робила щось кумедне, я…
я наче дослідник, опортуніст.
Я брав олівець і починав записувати. І щойно я це робив…
Він казав: «Це можна використати». І тоді я готова його вбити.
Я кажу… Знову, де закінчується гра і починається шлюб?
Ненавиджу тебе.
Ти ненавидиш мене? Я ненавиджу тебе.
Ти не знаєш, що таке ненависть, та ненависть, яку я відчуваю до тебе.
У мене така ненависть до тебе…
…така пекуча ненависть.
Я ненавиджу тебе пекучою, накопичувальною ненавистю.
У нас є скетч під назвою «Ненависть».
Жар твоєї пекучої ненависті…
Я кажу Енн: «Я ненавиджу тебе». А вона: «Ти ненавидиш? Я ненавиджу тебе».
І якось Емі, якій було шість, заходить у кімнату,
вона почула, що ми кажемо це одне одному, і ми дивимося на неї якусь мить,
ми не знали, що сказати, тому сказали:
«Емі, мама-тато репетирують. Мама-тато репетирують».
Емі подивилася на нас і почала усміхатися.
За два тижні ми сварилися.
Емі зайшла і каже:
«Мама-тато репетирують?» «Ні, мама-тато сваряться».
- «Геть звідси!» - Часом це складно.
- Я ненавиділа тебе до нашої зустрічі. - Я ненавидів тебе до твого народження.
Я про це думаю,
як це стало типу:
«Так, це смішно. Це кумедний жарт».
Але яка реальність за цією історією?
Ми не знаємо, Бене.
Тому нам так складно. Тому…
Тому ми знімаємо цю документалку?
Ми дізнаємося, проглянувши всі матеріали.
Енн і Джеррі живуть у великій квартирі у Вест-Сайді,
із донькою Емі і сином Бенджі.
Багато їхнього комедійного матеріалу починається вдома.
Очевидно, це шлюб, у якому немає проблем зі спілкуванням.
- Я… - Він не підбирає білизну
з підлоги. Ні.
І так ти розмовляєш
з людьми з Нью-Йорка?
Де тебе виховували, що ти…
Якщо ти артист, тебе не хвилює білизна.
- Тебе не хвилюють речі типу… - А я хто? Печінкова відбивна?
Але важливо те, що Енн і Джеррі
ставлять сім'ю на перше місце, а шоу-бізнес на друге.
Це 1976 рік, і я знімаю, як мій син Бенджі спускається з гірки.
Десь п'ять кілометрів на годину у цьому божевіллі життя.
У вас є бажання бути в театрі чи…
Що це за штука?
Я Бен Стіллер, я озвучую все шоу.
Що сталося з милою Алісою,
яку ми колись знали у Дивокраї?
Зараз дуже рано, 6:30.
Я сплю. До побачення.
Ти ростеш серед унікальних артистів театру.
Так.
Завжди готовий до дивних імпровізацій.
ABC Sports, інтерв'ю з видатним італійським дайвером.
Я знаю, що виграю, бо на мені щаслива футболка.
- Побачимо, як ви пірнаєте. - Ти жартуєш?
- Реклама! Швидко. - Знято!
Коли ми були малі, він показував шалених персонажів.
Ти теж так робиш.
- Мені подобається. - Мені теж. Це ж ми.
Я краще піду.
Ми любимо тебе, пане Яблуко.
І ще одне. Ім'я — пан Анарагрінапопо.
Татку, можеш повторити, тільки голосніше?
Анарагрінапопо.
Бенджі, твоя мама каже,
що вона хоче, аби ти став видатним продюсером,
і тоді ти зможеш дати їй і таткові головні ролі.
Ти б узяв цих двох?
- Ні. - Ні? Бенджі.
- Чому? - Чому? Так.
Як же швидко вони забувають!
Я б узяв когось іншого.
- Чому? - Чому?
З вами важко працювати.
Бенджі, ти б узяв батьків у… свої фільми?
Ні.
- Чому ні? - Я б їх не брав.
З ними важко працювати.
Я б узяв когось іншого.
У мене не такий голос.
Вони не підійдуть для фільму, який я збираюся знімати.
Це… Це не…
Може, працюватимеш на Держдепартамент?
Чому ні? Про що буде фільм?
Я хочу знімати про пригоди чи вбивство, чи щось таке, але не комедію.
Мені не подобається комедія.
Ой!
Я Бен, я Бен Це моє шоу
«Нове суботнє вечірнє шоу студії Fox, "Шоу Бена Стіллера",
прем'єра завтра ввечері о 19:30 на Channel 5 —
це… бліда збірка скетчів,
із коміком у головній ролі, який не готовий до прайм-тайму».
«Ви теж можете мати своє телешоу, як Бен Стіллер,
якщо ви із сім'ї шоу-бізнесу.
Його батьки — коміки Енн Міра і Джеррі Стіллер, яких усі люблять».
«Нащадок коміків».
Для мене, коли я хотів мати власну кар'єру,
багато було підв'язано під батьків.
Вони кидають дуже велику тінь.
Як артисти, актори, комедіанти. І просто як люди.
І я думаю, що довгий час мені здавалося, що я маю бути достойним.
Частина мене дуже хотіла
- дистанціюватися від них. - Так.
О, пане Манстере.
Я сміюся з тебе,
бо ти суперечиш сам собі,
бо хтось один чи обоє завжди були в тому, що ти робив.
Я ж не дурний. Вони кумедні.
Навіть у записі на пробу для Saturday Night Live…
Мамо, потрібна послуга.
У мене автор зовсім без ідей.
Мені… Мені треба багато матеріалу.
- Надто швидко говориш. - Почни спочатку.
- Що це? - Це старий матеріал.
- Ми з татом давно це показували… - Стіллер і Міра?
- Так, для «Шоу Еда Саллівана». - Непогано.
- Ні. - Хвилинку.
Це матеріал 30-річної давнини. Він не актуальний.
Я їх використовував.
Якщо ви щойно до нас приєдналися, ми показуємо день мого життя.
На шоу ми показували один скетч,
як мі всі йдемо до сімейного психолога.
Я із сім'ї шоу-бізнесу…
Ми справді були у психолога.
Таке моє життя.
Гаразд, я хочу поговорити
про те, як решта сім'ї лякається мого успіху.
Джеррі, прошу.
Ні, тобто… Це очевидно.
Ви не можете прийняти той факт, що я успішніший за вас.
Про що він?
Мене вже дістало, що Бен монополізує розмову.
- І так щоразу. - Гаразд.
- Це моя сестра Емі. - Ні! Серйозно. Ти приходиш сюди.
Ти найбільша дитина з усіх.
Ти використовуєш наші життя як матеріал для свого дрібного шоу. Це огидно.
- Дрібного шоу? - Так, дрібного шоу, Бенджі.
Розкажи всім про те,
як ти обмочив ліжко з дівчиною.
- Замовкни, Емі! - Бо це правда!
- Припиніть! - Замовкни! Ненавиджу тебе!
І це було смішно, бо ніхто мене не знав у той час.
Пішов ти і твій песик!
Обережно! У неї яйце!
Але в нашій сім'ї межа завжди була розмита.
Ми росли біля них, поки вони працювали
та імпровізували, готуючи номер.
Ми теж це робили дітьми, бо вони робили, і в них виходило.
Я тобі рота роздеру!
- Жінка наче… - З тобою матуся говорить, сонечко.
Усе так добре виходило, що це стало їхньою суттю
і їхнім джерелом існування.
Я завжди була кумедна випадково. Це Джеррі затяг мене в комедію.
Набагато легше бути смішною випадково, ніж смішною, розумієте…
- І я був… - …двічі за вечір у нічному клубі.
Він завжди витягував це з неї,
бо він її обожнював.
Але це додавало стресу їхнім… Вона нервувала.
Ти думаєш, що кожна сценка буде вдалою.
Але коли ти це промовляєш, це не смішно.
- А коли я промовляю, це смішно. - Так.
Після всіх тих стресових виступів
хотілося випустити пару…
Вона йшла в Patsy's і пила горілку.
Це було важко.
Цього літа я була на межі.
Ми були в трейлері. Бенджі підійшов до мене. І я питаю: «Що сталося?»
І тут підходить Емі і каже: «Дай мамі спокій.
Не бачиш, що в неї стрес?»
Ось як було. Вона кричала на них,
а вони дивилися на мене зі здивуванням.
«Чого це вона?»
Я кажу: «У неї завтра виступ.
Вона трішки засмучена через це. Не зважайте».
Чому ти шепочеш? Це що, Вотергейт?
Що це? Говори в магнітофон.
- Скажи привіт, Бене. - Привіт.
Я не знаю, що ти робиш. Ти божеволієш.
Цю дитину…
ми орендували для події.
- Привіт. - Як тебе звати?
- Я сказав, що Бенджі. - Як тебе звати?
- Ми орендували цю дівчинку. - Емі.
Боже мій!
Емі чекає на батьків…
Ми мали…
Але ж у нас було цікаве дитинство, правда?
Так. Але мама… Для мене…
Як на мене… Так, звісно цікаве.
Але мама… випивала.
Думаєш, випивала? Я так не думаю.
Ти жартуєш?
І мені здається… тому я так реагую.
- Я думаю… - Угу.
«Чому ти поводишся так… ненормально?»
Я не знаю, чи вона була п'яна.
Чи вони просто жартували. Тато теж не був нормальним.
Як на мене, він був щасливий. Так, ні, вони точно…
- Що тебе турбує? - Я не знаю, чи він, але…
- Ми орендували цю дівчинку. - Емі. Емі.
Гм… Ти вийшла звідти. Я не знаю, скільки ти випила.
Я не витримую.
Я не знаю, що сказати, я не знаю, що робити. Що…
Усе, ти це зробила.
Ти перейшла межу.
Так, я пила надто багато. Далі п'ю.
Це не кінець світу.
З Джеррі, якщо ти п'єш другий келих, він каже: «Припини.
Ти не знаєш, хто ти».
Вона стає дурною після… кількох келихів?
Він каже: «Не роби цього. Усе, що ти робиш, відображається на мені».
Енн зазвичай засинає на шубах, коли вип'є.
Так. Я зазвичай шукаю кімнату, де є шуби.
А тоді вмощуюсь на чиїйсь норці.
- Ні… Це невинно. - Не на моїй. У мене немає норки, леді.
- Не на моїй. - Сьогодні…
Коли вона пила, мій тато не знав, як поводитися.
Думаєш, він боявся говорити з нею про це?
Я думаю, він її любив,
- і був їй відданий. - Так.
А ще виступи і їхня спільна робота,
- було так важливо, щоб усе працювало… - Так.
…тож він мусив придумати, як упоратися із цим самотужки.
Але я ображався на нього, що він нам не казав.
Він любив нас понад усе, але я думаю, він просто намагався
- придумати, як із цим упоратися. - Так.
І я так сердився на нього, що його не було поруч із нами.
Але не думаю, що я це розумів.
- Так. - Певний час.
Ні, я тебе не звинувачую.
Я мушу звинувачувати… Я маю взяти повну відповідальність
за свою реакцію.
- Пробач. - Гаразд.
- Я приготувала тобі каву. - Дякую, я вип'ю. Дякую.
Це Емі Стіллер позаду мене.
Вона вперше в Ірландії.
Можеш сказати що завгодно.
Ми в Ірландії, і в нас перша відпустка.
Коли в нас відпустка, ми не відпочиваємо,
бо ви завжди працюєте, коли ми кудись їдемо.
Ти про що?
Зазвичай мама з татком працюють…
Це нечесний відпочинок,
бо коли ми кудись їдемо,
у мами і тата
завжди виступи в нічних клубах.
Я здурію від відчуття провини.
Я найгірша дружина і мама у світі.
Я картаю себе
з надією, що після цього я почуватимуся краще. Розумієте?
Тобто для всіх?
Діти кажуть: «Ні, це не так, мамо».
Так, бо я недостатньо буваю вдома.
Мене б це не турбувало, якби я могла впоратися, але я почуваюся паскудно.
Мені здається, твоя мама не соромилася своїх недоліків.
Так, вона була відкрита щодо цього.
Дуже відкрита.
І любила говорити про те, чого вона не робила
як мама.
І яка вона невдаха, типу «ми працювали, ми все пропустили».
Вона бачила в мені нову маму,
і в моменти,
коли було важко, твоя мама казала,
що я чудово справляюся.
Наче хотіла, щоб я почувалася добре щодо того, що я роблю.
А ще це було наче визнання того, чого вона не робила.
«І коли його серце не було таке закуте…»
Але як на мене,
її давило материнство,
бо вона не була… готова бути мамою.
Так.
Знаєш, яка це травма —
втратити маму в такому юному віці.
І коли в неї з'явилися Емі і я, це її переповнило,
а ще тиск від того, що треба зніматися в «Шоу Еда Саллівана»,
виступати. Це було важко.
А як було у твоїй сім'ї? Ти наймолодша з дітей?
Я… Я як ти. Я думаю… Ти єдина дитина?
Ні. Я лише так поводжуся.
Ти знаєш, що це означає? Це означає, що я трохи балуваний.
Ні, я найкраща і найгірша, я була однією дитиною.
Ти була однією… Ти була ближча з мамою чи з татом?
Я… мабуть… Моя мама померла, коли я була мала.
Я була таткова дівчинка.
Я була ірландською принцесою з Лонг-Айленда.
Моя мама любила кіно.
Я любила кіно, бо вона любила.
Я хотіла цього. Я хотіла бути на великому екрані.
МОЇЙ МАМІ
Це… Вона написала своїй мамі.
«Моїй мамі. У поезії я просто невдаха.
Але ти просто супер.
- З любов'ю, Енн». - Це наче мій почерк.
Ого.
«Маленький подарунок, щоб ти була щаслива на День матері. Люблю, Енн».
Боже мій.
Були лише тато і я. І знаєте…
Я вертіла татом довкола пальця,
бо він був збентежений і спустошений після смерті матері.
Я ненавиділа ці дні.
«Зараз 15 жовтня 1940 року,
і я сиджу на коробці з-під молока біля бунгало, яке ми орендували
далеко від нашого старого дому на Бейкер-Гілл-роуд.
І моя мама нещаслива.
Багато сусідів метушилося перед домом,
під'їхала швидка.
Мій батько був у домі з парамедиками, вони намагалися допомогти мамі,
яка ввімкнула газ і вдихнула вічність».
Вона розповіла мені про самогубство матері.
Це мене шокувало.
Її мати, очевидно, страждала від депресії,
але люди казали, що вона сумувала.
- Ніхто не казав, що в неї депресія. - Ні, вона просто сумувала.
- Вона сумувала. - Так.
ДЖОН ҐУАР ДРАМАТУРГ
І я думаю, звідси в Енн комічний геній,
вона намагалася підбадьорити Мей.
Я думаю, її мама Мей завжди позаду глядачів.
І вона намагається зберегти мамі життя.
Енн і Джеррі вийшли з дуже темного місця.
Їхні життя — це прагнення світла.
Я люблю працювати з Енн,
і коли я з Енн, я відчуваю енергію, якої не відчуваю з іншими.
Я не можу пояснити, чому так.
Може, це якась жахлива потреба,
яку одна людина відчуває до іншої. Я дуже сильно відчуваю.
Для мене малого, коли я бачив, як вони працювали разом,
саме сценки рухали їх уперед.
Але в шлюбі була напруга,
бо вони хотіли різного.
А були пов'язані спільною роботою.
- Що ми робимо, коли сваримося? - Багато кричимо, б'ємося.
А що інші роблять?
У нас з Енн є спосіб вирішити подружні суперечки…
Найгірше, що може з кимось статися, —
це байдужість. Відсутність…
Я ніколи не відчувала до тебе байдужості, Джеррі. Я завжди дбала про тебе.
Я ніколи не була байдужою. Ти знаєш, я…
- Скажи, що ти відчував. - Ні, ти ніколи…
Я завжди знав, що якщо ти маєш що сказати…
Усвідом свої справжні почуття.
Ну… Річ у тім, що коли ти з кимось у шлюбі…
Вони хочуть знати, що ти відчуваєш.
Їхня динаміка, типу фішка:
«Джеррі, замовкни. Це нецікаво».
Я не знаю, що це означає, Джеррі.
Я кажу: «Замовкни».
Ти ніколи так багато не говорив за раз,
щоб я не перебивала.
Чому я тобі це дозволила?
Коли ти говориш про залученість, це стосується нас обох.
Я не хочу, щоб люди думали,
що я зупиняю ідеї, які є у твоїй голові.
Говори, Джеррі, якщо хочеш.
Такою була їхня динаміка в житті,
і це спрацьовувало в сценках.
Я думаю, що будь-хто з глядачок зрозуміє.
Якщо ви разом 24 години на добу, кажу тобі, Лілі, можна здуріти.
- По-перше, він створює безлад… - Я рідко його бачу.
- Раз чи двічі у вихідні. - Так, щодо цього…
Я хотіла з тобою поговорити.
Іноді я думаю,
як це повпливало на їхні стосунки.
Дереку, усе гаразд? Я тиждень намагаюся з тобою зв'язатися.
Тиждень?
Я думаю, у наших стосунках, ти це відчувала від мене.
Коли ми зійшлися, а тоді почали працювати разом
на початку.
У мене була природна антипатія…
- Так. - Ти відчула?
Мені здалося, що за цим є якась історія.
І я думаю, ти знав,
що зрештою це означає для стосунків,
що це додатковий тиск,
коли ти їси, спиш разом, постійно поруч.
Ти розумієш, що світ не крутиться довкола тебе…
Добре.
Мені також здавалося, що був страх для тебе, для мене,
як це сприйме зовнішній світ.
- Це було неоднозначно. - Так.
Я думав: «Хвилинку, я не хочу ставати як мої батьки».
Це кімната мого тата.
Мамина кімната поруч.
І… Не знаю, коли в них з'явилися
окремі спальні, але з'явилися.
Сусідні. Гарне приміщення. Так вони хотіли.
Вони прожили в шлюбі 62 роки.
Які в них були стосунки?
Яка між ними була домовленість, що вони змогли
так довго протриматися?
Я не думаю про це як про близькість.
Бо вони були дуже близькі.
Але вони були й дуже різні.
Моїй Маргарет Мері 15.
- Вона не Ейнштейн. - Угу.
Вона не відрізнить тунелі метро від фалопієвих труб.
Ясно. Пані Малкегі…
У неї будуть проблеми, коли вона спробує доїхати до Джерсі.
Пані Малкегі…
Ви думаєте…
Коли я дивлюся на них на сцені, я бачу, як тато важко працює.
Він не раз репетирував, бо не хотів налажати.
А мама просто пливла за течією.
Пригадую, мама казала:
«Тато не спав до п'ятої, бо вчив репліки».
Це той перфекціонізм, який ми з тобою успадкували.
Дещо добре…
Але дещо…
- Дещо добре. - Але дещо…
відбирає радість.
Саме так.
Джеррі був дуже серйозним, він репетирував вранці, вдень і вночі.
Непогано, я зроблю.
Добре, Джеррі.
Він працював над кожним словом, кожним реченням.
О так.
Я мушу робити це по-моєму. Я мушу готуватися.
А ти не хочеш готуватися.
Як ти смієш!
Сонце. Не кажи, що я смію. Ти не…
Як ти смієш казати, що я не готуюся? Я готуюся!
Слово «готуватися» означає дещо інше для мене, ніж для тебе.
Я згоден.
- Джеррі, я хочу тобі дещо сказати. - Що, Енн?
- Ми постійно на нервах. - Я знаю.
Ти знаєш, як мені важко?
Диво, що мені вдається зробити це хоч наполовину добре.
У нього була робоча етика, і, думаю, це допомогло йому…
Так він досяг того, чого досяг,
але він не вмів… відпускати.
Я не можу бути під таким тиском, як ти.
Так. Гаразд, це мій стрес.
Так, але… він поширюється
і проникає в атмосферу… його можна ножем різати.
Я не можу… Я не можу пояснити чи заперечити,
чи якось виправдати те, що я переживаю…
Коли закінчується вечір,
я кажу: «Боже мій, дякувати богу, це скінчилося».
- Так. - «Я йому допомогла».
А собі ти допомогла?
Мені байдуже.
Ти робиш багато дивних речей, сонце.
Так.
Це точно.
- Ти теж робиш дивні речі. - Не треба переходити на особисте.
Навіщо мені крохмалити комірець, на якому написано «не крохмалити»?
Щоб тримати вище підборіддя.
- У тебе слабке підборіддя. - У мене слабке підборіддя?
І у твоєї мами.
Де була б мама без тата?
Я думаю, де був би тато без мами?
Я не думаю, що тато зробив би кар'єру в комедії без мами.
Він був такий відданий їй, він хотів…
працювати з нею. Він дуже її кохав.
Не хотів ризикувати, щоб не втратити її,
чи що її не буде поруч із ними і в їхніх сценках.
Гарний був виступ?
- Ти знаєш, чому… - Бо ти була там.
Я розумію, як люди реагують на тебе,
і як чудово ти виступаєш за цих умов,
хай там що. Ти завжди викладаєшся.
Я все це знаю.
Я розумію.
А в кінці, коли все більш-менш вдається…
твоє полегшення бентежить.
Ти типу: «О боже, було класно. Було так…» Розумієш?
Як усе пройшло? Тебе вважають хорошою людиною?
Я хочу, щоб мене вважали хорошою людиною. Так.
- Це забиває мозок. - Ні, це не забиває мозок, Енн.
Ні, Енн, люди нас люблять.
- Ніхто не хоче… - Лише одне.
Що?
Перш ніж хтось із нас залишить цю планету,
ти мусиш знайти справжнього себе,
не турбуючись, як тебе сприйматимуть.
Це так невесело.
Дуже невесело.
Я завжди думав про маму,
і як вона знайшла спільну мову з Крістін.
Я чув мамин голос у голові,
коли я надто зосереджувався на роботі.
Пригадую, мама казала мені:
«Ти мусиш приділяти час сім'ї».
Три кілограми 700 грамів. На тиждень раніше.
Був час,
коли робота була у пріоритеті.
Ми про це говоримо, і я розумію, що… це паралель із твоїм татом.
З роботою у тебе складалося,
але ти бачив те, що не вдавалося.
- Так. - Поразка. Це повна поразка.
А те, як ми долали ці труднощі заради тебе,
врешті-решт стало чимось на зразок сім’ї: «А що, якщо?»
Типу: «Якщо не виходить, ла-да-да.
- Якщо виходить…» Розумієш? - Так.
І я думаю… Тобто…
- Я думаю, слово… - Це лажа.
Так, це теж:
«Не вдавай, що це на тебе не впливає,
- а проговори це». - Так.
Так чи інакше.
Пригадую, Енн відводила мене вбік і казала:
«Дбай про себе».
- Вона мене підтримувала. - Так.
А ти її син.
Чому ти така сумна?
Мені здається… Бена зняли по телефону.
- Тобі неприємно? - Ні, просто…
- Довелося братися за наступну справу? - Так.
- Це все. - Він забагато на себе бере.
Я так думаю.
Він хоче працювати разом?
Не думаю.
Я постійно стикаюся з «ти син своїх батьків».
А коли ти стаєш батьком,
ти думаєш, що не робитимеш помилок, які робили твої батьки.
- А зрештою… - Ти постійно їх робиш.
…ти робиш інші помилки або деякі ті самі помилки.
Елла недавно мені сказала:
«Я не пригадаю, щоб ти був поруч, коли я росла».
Так.
Послухаємо, що ти робив минулого тижня.
Я багато працював. Моя сім'я була в Лос-Анджелесі,
тож я весь час працював.
У мене був лише один вихідний цього тижня. Гм…
- Тож, так… - О. Ну…
Але з усіх помилок, які я наробив як батько… Так, і я робив помилки.
Я знаю, тебе це шокує.
І ще… так, мене вирізали.
Я вирізав тебе із фільму «Таємне життя Волтера Мітті».
Це, мабуть, найгірше моє рішення.
- Що? - Тобі личить твій одяг.
Це для… Я працюю.
- Не все крутиться довкола тебе, Волтере. - Що?
- О, ти така мила. - Мені було страшно.
Пригадую, мені було дуже страшно. Я не розуміла фільму.
Ні, ні, я… Це через мою одержимість роботою
- або «перфекціонізм». - Так.
Це тобі знайомо?
- Можливо. Так, я так думаю. - Мені?
Думаю, після важкого дня
чи коли щось не так,
ти занурюєшся в думки. Ти розумієш, про що я?
І я думаю, коли ти туди потрапляєш…
тобі важко звідти вийти.
І це типу псувало… веселу частину
відпочинку. Ти розумієш, про що я?
Ти намагаєшся балансувати багатьма речами.
Режисер, актор, продюсер, автор.
А ще батько. Так?
І іноді мені здавалося, що це останнє у списку.
Якось
я сидів на кухні з Квіном, коли він був малим,
і казав йому, що зніматиму «Ніч у музеї 3»,
і я мусив їхати в Канаду на кілька місяців.
Я побачив, як він засмутився і сказав:
«Краще б ти залишився вдома».
І пригадую, я сказав жалюгідно:
«Але тобі подобається "Ніч у музеї"». Та для нього це було неважливо.
Іронія в тому, що я думав, що я набагато кращий за моїх батьків,
я думав, що мені все вдається. Я летів додому на вихідні,
і в мене були особливі місця для дітей, коли вони були на майданчику.
Але насправді і почувши, як вони говорять про це,
для них це було те саме, що й для мене в дитинстві.
А я тоді цього не бачив.
- Коли ми розійшлися… - Так.
Мої відчуття тоді: «У мене нічого не виходить. Подивіться на моїх батьків».
Вони прожили в шлюбі 50 із чимось років, це неймовірно.
- Так. - А я не зміг.
Нелегко бути твоєю дружиною. Ти розумієш, про що я?
- Ти мене кохаєш? - Що?
Ти мене кохаєш?
Що я?
Ти мене кохаєш?
Чи я тебе кохаю?
Наші діти ростуть І твоя мама в місті
Ти сумуєш, ти хочеш утекти Іди в дім, приляж…
Нічні клуби доводять мене до божевілля.
Потреба виходити
і бути смішною щохвилини, по два виступи за ніч.
Перед багатьма людьми, яким байдуже до мене.
Розумієш?
Я… Я сказала: «Джеррі, я не знаю, де завершується гра і починається шлюб».
Я тебе запитую…
Дует Стіллера і Міри… став для них тягарем.
Вони почувалися мов у пастці.
Моя дружина, Енні, крім того, що вона комедіантка,
вона ще й драматична акторка.
Але ніхто цього не знав, коли ми були комедіантами.
І це те, чого вона хотіла.
Як комедіанти ви не можете проєктувати два образи одночасно.
Якось вона сказала: «Я хочу цього.
Я хочу, щоб так було». І я сказав: «Я дозволю тобі це зробити».
І за кілька років
Приємно знати
Я кохаю тебе.
Ми мали припинити показувати цю сценку.
Це було ризиковано… бо ми почали типу набирати обертів.
Я покінчила з дурнями,
з марнославством і скандалами. З усім.
Боже, я стільки років витратила на дешевизну.
ТЕАТР TRUCK + WAREHOUSE
Я написав п'єсу The House of Blue Leaves.
Там був персонаж, Банні, — дівчина героя.
І ми всіх переглянули на цю роль.
І якось продюсер подзвонив мені і сказав:
«Я обідаю в російському ресторані, і я щойно бачив Банні.
Вона за сусіднім столиком, і я її слухаю.
Це Енн Міра».
І я сказав: «Але вона працює в дуеті Стіллер і Міра.
Вона працює сама?» Він сказав: «Є лише один спосіб дізнатися».
Коли я познайомився з Енн, я зрадів, коли дізнався, боже мій,
що вона була в оригінальній постановці Ulysses in Nighttown,
вона серйозна акторка.
Її агент не хотів, щоб вона грала поза Бродвеєм.
На той час це було не престижно,
це був альтернативний театр.
Її агент думав, що це зруйнує її кар'єру.
Їй було байдуже, і вона погодилася.
І, сподіваюся, ви помітите,
куди Енн привела її хлопчика.
Бена.
Ми стоїмо перед театром Truck and Warehouse.
Ти тримаєш копію мого сценарію і переглядаєш його,
вносиш зміни, вириваєш сторінки…
А я кланяюся і кажу: «Так, дякую, пане Стіллере».
Так.
Неймовірно те, що після стількох років комедії
вона змогла зіграти серйозну роль.
П'єси Юджина О'Ніла,
і Річарда Ґрінберґа, і шанованих драматургів.
Той факт, що Енні цим займається,
робить мене дуже важливим, і частина мрії здійснюється.
Як виживає ваш шлюб в умовах домашньої конкуренції?
Ви всі актори.
Є природна конкуренція, мабуть,
між чоловіком і жінкою.
У нашому випадку Енні робить усю роботу,
у плані появи на публіці.
Зараз вона грає у п'єсі The House of Blue Leaves,
що забирає весь її час…
Я думаю, що працювати окремо —
це те, чого він хотів,
але й боявся після такого успіху,
бо думав, чи впорається самотужки.
Люди не знають, що мій тато був дуже духовною особою.
У ньому була енергія.
Якщо ти поранив лікоть чи що,
він передавав тобі енергію. Типу того.
Він був дуже глибокою особою.
Він справді вірив у себе.
Пригадую, якось ми всі поїхали відпочивати в Іспанію і…
людей запрошували спуститися. Це була безкровна корида з биком.
І він пішов на ринг із биком.
Він… це зробив.
Щось його штовхало
піти на ринг і спробувати.
Мені здається, я завжди намагаюся відповідати типу, яким він був.
Твій тато святий.
У ньому було щось від дев'ятирічного.
КРІСТОФЕР ВОКЕН
- Так. - Розумієш?
- Залишилося. - Так.
- Ось записка твого батька. - Ого.
«Шановний Крістофере, твоя записка на моєму дзеркалі.
Не припиняй випускати газ
крізь ті шовкові шорти Harrods».
Так.
Це неймовірно, усе це.
Так. «Переполох».
Я добре пам'ятаю цю п'єсу,
бо ви там грали, а Майк Ніколc був режисером.
Ти… Ви тоді стали близькі, ти і Джеррі?
Ні, я знав Джеррі задовго до того.
- Шістдесят років тому. - Так.
Джо Папп започаткував театр Delacorte.
- «Шекспір у парку». - Так. І Джеррі працював із ним.
- Так. - Може, Енн теж.
- Давніше, так. - І тоді я з ними познайомився.
Твоя мама мене трохи лякала.
Так.
Вона… Твоя мама дивилася на мене,
і я знав, що в неї був мій номер.
- Ні? - Так.
Вона дивилася на мене і я думав: «Вона знає, що ти нічого не варта».
Так.
Але я працював із Джеррі.
І коли ти працюєш з людьми, це дуже особиста річ.
Так.
Я думаю про це, як про цирк, про трапецію.
Коли ти робиш переворот
і маєш бути впевнений, що там є чиїсь руки.
Що ти можеш їх упіймати.
Джеррі був такий, він був надійний.
Як життя, Зі?
- Ти не повіриш. - Ти мене знаєш, я повірю всьому.
Потяг викрали.
Не вірю.
Я знявся у фільмі.
Мене попросили знятися у фільмі Taking of Pelham One Two Three.
Чудовий фільм.
Це Пелам. Що сталося, Ґарбере?
Навіть видатним чоловікам треба в туалет.
Мені подобається, що всі в захопленні.
Я бачу, що ти радієш.
- Бо ти був… - Так, я був…
…позаду в машині в одній зі сцен.
Транспортне управління.
Усе одно треба платити.
Коли знімали цю сцену,
я був там увесь час, ззаду в машині.
Це був перший кіномайданчик у моєму житті.
Можете пояснити, де ви були сьогодні, пане Латімере.
Ти пригадуєш, як знімався і думав: «Це круто.
П'єса мого тата з Волтером Меттау»?
Щось у мені клацнуло. Я подумав, що я саме це хочу робити.
- Ви впевнені? - Впевнений? Спитайте будь-кого.
Це класичне завершення фільму.
Пробачте, якщо потурбували, пане Лонґмане. Ходімо, Ріко.
Він пчихає. Кадр на двері, двері відчиняються,
а тоді Волтер Меттау просуває голову ось так.
А тоді музика. Да-да-да…
Якби була потреба,
я думаю, ми б зіграли завтра в клубі. Якби була потреба.
Але я отримую більшу насолоду, і я думаю, ти…
Скажи, щоб я замовкла, якщо хочеш.
- Замовкни, Енн. Я розповім про нас. - Добре.
- Ви згодні з нею? - Обожнюю, коли він командує.
THE RITZ
Тут у театрі Paramount показують The Ritz,
з Ритою Моріно і Джеррі Стіллером.
Який його хіт? The Ritz.
Так. Слухайте, якщо будете в Нью-Йорку,
ви мусите побачити мого чоловіка, бо він неймовірний.
У головних ролях Джек Вестон і Ріта Моріно,
фільм називається The Ritz.
Про що він?
Події відбуваються у бані для геїв.
І це смішно.
Вони були на піку популярності
в плані того, що їм пропонували, і що вони розробляли.
Це сценарій фільму «Аеропорт 1975».
Каліфорніє, ось я йду
Я зняв «Аеропорт 1976», який був рімейком «Аеропорту 1975»
з Емі і Ліброю Макс, сестрою Адама, і Голлі Майклс знизу.
Усе. Моліться, люди.
Ми щораз більше відокремлюємося одне від одного.
Це певний елемент
бути подалі одне від одного і бути разом, і це добре.
Ви часто бачилися останнім часом?
Ні, але мені подобається робота і подобається бачити його роботу.
Возз'єднання чудові.
Ми нарешті дісталися аеропорту.
Звісно, поки ми були там, моїх батьків обступили фани і фотографувалися.
Ми переїхали в Каліфорнію.
Ми жили у квартирі під назвою Westview Tower.
На південь від Сансет.
Ми їздили в Діснейленд,
Knott's Berry Farm і Universal Studios.
Ми дивилися, як знімали мамине шоу.
Зараз зі мною особлива гостя, Енні Міра.
Енн — зірка світової прем'єри CBS
під назвою Kate McShane.
- Дуже дякую. - І Енн буде серйозною.
- Так. - Кейт Мак-Шейн — серйозна особа.
- Так, вона юристка. - Не дуркує.
- Як я? Усе гаразд? - Ти нервуєш.
Справжній друг.
Не бий дитину холоднокровно, лише коли сердишся.
Пробач, малий. Пробач.
Перша моя робота, я грав у маминому фільмі,
мені дали роль сина клієнта.
Це було на Paramount Studios, і я чекав на зйомки,
і там був червоний ліхтар, який називався індикатор виходу.
Мені казали: «Коли засвітиться ліхтар, твій вихід».
І я так нервував.
Я знаю.
Ти був сміливіший за мене.
Ти знімалася у фільмі «Коханці та інші незнайомці», коли тобі було вісім.
Я знаю, але я страшенно боялася.
Це смішно, я фальшивлю, а Клоріс Лічман мені підспівує.
Я тебе кохаю
Щиро
- Вона фальшивила і… - Вона не фальшивила.
Дитина була чарівна.
Ніколи не бачила такої красивої… Емі Стіллер.
І Бенджі — чудовий хлопчик. Якщо він дивиться.
Він співає?
Ні, але він грає ложками.
Це частина документального кіно, яке ми монтуємо,
і ми переходимо до нас у шоу Майка Дуґласа, 1974 року.
Заспокойтеся. Пам'ятайте, вас дивиться лише 30 мільйонів людей.
Я пригадую, що було дуже яскраве світло.
Я не хотів налажати. Я не розумів, як погано ми звучали.
- Не думаю. - Так.
Браво!
Пан Джеррі Стіллер і його дружина Енн Міра.
Як там шоу? Я знаю, що Енн знімає новий серіал на осінь.
І в Джеррі теж є шоу.
- Joe and Sons. - Правда, цікаво?
- У вас обох є серіали цього року. - Так. Це…
CBS береже наш шлюб.
Якби обидва шоу були успішні,
це б дуже змінило наше життя.
Вони б, мабуть, переїхали в Лос-Анджелес або проводили там багато часу.
- Хто ти? Дерево? - Я міцний дуб.
- Енн Міро. - Що?
Підсумуй свої відчуття за 1975 рік.
У нас із Джеррі був дуже хороший рік.
- В емоційному плані? - Обидва ваші шоу скасували?
- Це добре? - Ну, у нас була робота.
Хай там як, два серіали вийшли в ефір.
Але… Що? Ненавиджу бути Поліанною:
«Краще зробити, ніж ніколи не робити».
І цього року ми купили гарні різдвяні подарунки.
Наступного року ми нічого рідним не обіцяємо.
- Поглянь на тата. - Так, тато такий: «Джине!»
- Тато хоче дати йому ляпаса. - Так.
Моя мама хотіла бути щасливою, незалежно від роботи.
І, як на мене, для тата робота була настільки важлива,
- що це було частиною його щастя. - Так.
Між ними була напруга.
Але вони не говорили зі мною про це.
Навіщо їм скидати на нас свої кар'єрні клопоти?
Але ви були поруч.
- І ми відчували. Так. - Цю напругу. Так.
Ситуація в галузі змінювалася,
і їм доводилося важко.
ДЖЕРРІ СТІЛЛЕР
СПЕЦІАЛЬНА ЗІРКОВА ГОСТЯ ЕНН МІРА
Вони з'являлися як гості в різних шоу.
І ЕНН МІРА
У них були моменти, коли вони досягли успіху
одне без одного.
Вони почали брати ролі в кіно.
Це людська трагікомедія, Томмі.
Навіть камінь ридатиме!
Моя мама працювала в Archie Bunker's Place.
У неї було дві номінації за Archie Bunker's Place.
Твої діти думають про когось, окрім себе?
Вони хотіли знайти свій шлях кожен окремо.
Я думаю, цей період був важчий для тата, бо йому потрібне схвалення.
І хоч він був одержимий роботою,
я зрозумів, роблячи всі ці помилки, коли я став старший, з моїми дітьми,
що… це дуже важко.
Дуже важко…
балансувати. І я наробив багато помилок.
Я думаю, я зробив більше помилок, ніж мій тато.
Оце вже щось.
У тебе гарний костюм.
- Мій старий. - Він, мабуть, особливий.
Коли я про це думаю,
саме він був поруч із нами у миті кризи.
Коли я сумував за домом у таборі, він приїхав до мене.
Коли я вживав кислоту в 16 і панікував,
він зі мною медитував і…
Моя мама не могла впоратися. Вона наче закривалася.
Але він був дуже уважним і чутливим.
Він хотів захистити нас від болю, який він пережив.
Ви заохочували Бена долучитися до справи?
Ні, я думав, що це дуже складно.
Мені не подобалася ця ідея, відмови.
Я не хотів цього для Бена і Емі.
Він з тих, хто не міг не допомагати.
І він мені не казав. Це доводило мене до божевілля.
Він… Коли я почав працювати, я отримав поганий огляд,
і він написав листа оглядачу…
про те, що той неправий.
Тато аж занадто опікувався, і це трохи… мене душило.
Він робив усе, бо не вірив, що ми можемо…
Впоратися самі.
Ти мусиш робити помилки. Ти мусиш… Ти мусиш падати.
І він цього не хотів. І я думаю…
Я почувалася паралізованою.
Річ у тім, що ти мав щось своє.
Я не пригадую, щоб у мене щось було.
Мені було лячно, і оскільки я старша, на мене покладали сподівання.
- Застійне повітря! - Ні, це не застійне повітря.
Мені це набридло. Мені набрид тато. Мені набридло…
мені все набридло. Іди…
Це негативні записи.
І це був важкий час для жінок.
Так, і люди нас знали.
Ми не могли просто помилитися.
Ні, і в мене було багато можливостей,
я просто не знала, що з ними робити.
Я не знала, хто я.
Я пригадую це, і мені так боляче.
- І… Я не… - Так. Ти…
Що ти хотіла робити?
Ну… Я просто…
Коли я грала медсестру в «Ромео і Джульєтті», я казала:
«Я хочу змушувати людей сміятися. Я цього хочу».
Ось чому всі ці роки, коли я була офіціанткою, а ти ставав відомим,
знаєш, як мені було важко?
Частково це вибудувало мій характер. Але… до певної міри.
Очевидно, у дітей акторів свої проблеми…
- Так. - …у житті.
І хоч ти й батько-актор у цій ситуації,
у тебе теж були батьки-актори.
- Так. - З мамою не так.
- Так. Бо в неї було… - Так, вона мама-акторка.
- У неї були нормальні батьки. - Вона… Нормальні!
Це жахливо.
Вони батьки двох дітей.
І вони успішно прожили в шлюбі 21 рік.
Принаймні ми сподіваємося… Ми казали їм, що вони не можуть розійтися,
поки триває шоу. А тоді повтор.
Після повтору можна робити що завгодно.
- Тоді ми можемо розійтися. - Тоді можна розійтися.
Коли ми почали,
ми думали, що успішні виступи допоможуть шлюбу.
Тоді трапляється щось іще.
- Ти мусиш мати успіх у житті. - Тиск.
І якщо успіх…
стає на заваді шлюбу,
якого ви хочете разом,
тоді треба від чогось відмовитися.
Коли починаєш, ти не знаєш, що це трапиться.
Скажімо, на початку шлюбу ви не знаєте, що протримаєтеся так довго.
Неправильні причини, так?
Так. І раптом ти ростеш.
І подумки ти переглядаєш суть шлюбу,
поки життя триває.
Їхній шлюб…
вони багато над ним працювали.
Вони ходили до психолога, кожен окремо.
Ходили разом.
По два, три рази на тиждень.
І завжди йшли потім на каву, спілкувалися.
У психологів ми зрозуміли,
що наші особисті життя важливіші за театральні життя.
І я почав по-іншому дивитися на життя.
Я думаю, вони відпустили багато образ.
Я бачив, як вони зближувалися і дбали одне про одного.
Наші телесеріали скасували, але наш шлюб живий.
Так.
І в цій галузі це дуже важко.
Я справді не знав, чи якщо ми поїдемо до Каліфорнії,
Енн і я будемо разом
після того, як працювали окремо і разом.
І я дуже радий, що ми це зробили, і все вийшло.
- Це класно. Можна прочитати? - Так.
У них був пілотний випуск.
- І… - Так.
Тут написано «CBS оголосили команду…»
- Хто? Тато? - Так.
Джеррі, у нас нема на це часу.
Часу на що? З річницею, це все.
О так. З річницею.
«Мабуть, не варто думати,
чи пілотний випуск пройде.
Енн каже: "Не псуй перебування разом, згадуючи пілотний випуск".
Я думаю, це створило між нами прірву.
Моя відчайдушна потреба прив'язати те, що ми робимо на сцені,
з тим, що ми разом.
Моє бажання успіху, я так відчайдушно його хочу,
я почав помічати в собі щось, що каже, що я можу більше».
- Куди подівся час? - Не знаю.
Я… Я хочу більше життя.
Я бачу всі можливості.
Я міг бути… Я міг бути…
Більше, ніж претендентом… Я міг бути…
Ти постійно перебиваєш.
Гаразд. Але вислухай мене.
- Послухай, що я кажу. - Слухай, Джеррі, я зайнята.
Я читаю. Зачекай, поки я дочитаю.
- Але я… - Припини!
- Я зараз сам до себе говорю. - Так, то говори подумки.
Ніхто не вказує Френку Костанці що робити!
Так! Хто вони такі? Як вони сміють?
Ой! Тату.
Мені було 65 років, роботи не було.
Я був у підвішаному стані.
Мені подзвонив Ларрі Девід.
Він сказав: «Ми хочемо, щоб ти замінив батька у "Сайнфелді"».
Я не міг змусити себе це витратити.
У мене…
фобія!
Смішно? Я покажу, що таке смішно. Дай сюди!
Мені здається, у ньому було все те, що…
- Це вийшло назовні. - Вийшло назовні у «Сайнфелді».
Коли у мене підіймається тиск, чоловік на плівці наказує мені сказати:
«Негайний спокій!»
Я знаходжу те, що я називаю «внутрішня лють».
Принаймні так…
Так казала моя дружина Енн Міра.
Ми пішли… Ти хочеш поговорити, Джеррі? Я не хочу тебе перебивати.
Якщо відчуєш потребу щось сказати, просто скажи.
Бо ми Майкові гості цього тижня.
- Так… - І мені здається, що як співведучі
ми можемо докластися в певний спосіб.
Він міг випустити всю ту пару,
яку він тримав… у собі все життя.
Частково звідси і з'явився персонаж.
Усі співайте зі мною!
Поведи мене на бейсбол…
Як би ти не любив театр,
і яка б не була віддача глядачів,
коли ти потрапляєш на телебачення, увесь світ тебе бачить.
І для мене це чудово, бо я завжди хотів, щоб мене всі любили.
- Як ви? - Я дивлюся ваше шоу.
- Джеррі Стіллер, так? Як Міра? - Енн Міра в чудовій формі.
Я думаю, коли тато отримав роль у «Сайнфелді»,
моя мама змогла трішки розслабитися,
бо вона не була потрібна для його успіху.
Їй стало легше.
Я думаю, я в такому віці,
що коли ти не замислюєшся над речами, тоді…
Тобі кінець. І ніколи не пізно щось змінити. Це все, що я кажу.
Вона нарешті кинула курити і кинула пити.
І вона визнала… звідки це все.
Багато людей відчуває, що досліджувати певні речі
надто боляче,
але мені дуже допомогло, коли я пропрацювала минулі жалі,
які не пропрацювала тоді.
І якщо не пропрацювати речі в потрібний час,
вони зазвичай дадуться про себе чути в дуже непродуктивний спосіб.
Це було гарно. Вона справді…
…виросла.
Але мій тато цього не приймав.
Навіть коли вона щодня ходила на зустрічі анонімних алкоголіків
і казала: «Джеррі, я алкоголічка».
А він казав: «Ні, не будь така строга до себе.
У тебе стрес і…»
Він ніколи не хотів критикувати її.
Він завжди безумовно її кохав.
- Це її особиста папка After-Play? - Я знайшла її серед її речей.
Ого. Круто.
Енн — зірка і авторка After-Play,
вистави поза Бродвеєм у театрі Theater Four у Нью-Йорку.
Це збиває з пантелику. Майкі!
Це епічно, заради бога!
- Та сцена з рукавичками! - Якими рукавичками?
Вона говорить про двох дівчат, які, мабуть, уособлюють нас із тобою.
«Сюзі і Поллі? Що з ними? Вони розкішні».
«У них багато злості. Мене ніколи не було поруч.
Навіть коли я була, мене не було».
«Припини себе картати. Ти була чудовою матір'ю».
«У нас обох була кар'єра, заради бога».
«Ми обоє бути такі зайняті, хотіли стати багатими і знаменитими».
Мені здається, я говорю зі собою.
Може, тому що я… Ці рядки, які написала Енн,
це те, що ми казали собі на якомусь етапі нашого життя.
«Так добре бути з вами. Мабуть, вип'ю ще.
Разіел подає їй сережку.
Ви впустили».
«Моя сережка! Я думала, що втратила її».
«Ніщо не втрачено, мем».
ЕНН — ЕМІ БЕНДЖІ — ДЖЕРРІ
Мені здається… Мабуть, через мій досвід у шлюбі,
але в мене тепер до них більше співчуття.
Бо… Це, мабуть, через те, що я пережив у житті
і бачив, як важко робити те, що робили вони.
Він любив приходити сюди,
- дідусь Джеррі. - Так.
Крістін і я на кілька років розійшлися,
а коли стався COVID,
ми прийняли рішення повернутися в дім із дітьми.
- І те дерево… - І он те.
Це було його улюблене дерево. Велика сосна.
Раптом ми були разом у домі,
і в цей час я почав знімати фільм.
Це було наче возз'єднання.
- Вона використовувала слово «невеселий». - Так.
Ми говорили про те, що переживали, наші проблеми,
і думали про те, що пережили мої батьки,
так, як я про це ще не думав.
Якби хтось мені сказав, що в моєму віці я буду…
я буду щасливіша, ніж у юності,
я б сказала: «Хіба таке можливо?»
Це ж чудово, так? Виявити, що це можливо.
Дякую. Ви дуже люб'язні.
Я… Я б хотів розказати… трохи про своє життя. Я сподіваюся…
Я вечорами виступав
і розповідав про своє життя.
Я… я отримував від цього задоволення.
Це частина мого життя… Це те, чого я завжди хотів.
Я завжди хотів працювати сам.
Я знаю. Знаю. Просто…
Дякую, дуже…
Ось і вона. Це…
Це моя дружина. Чарівна… Енн Міра.
Це вона, так.
Як не дивно, Енн сиділа серед глядачів
і перебивала мене.
Ти такий серйозний.
Це якось зловісно.
Ти наче читаєш гафтару на бар-міцва.
І раптом
ми знову Стіллер і Міра.
- Вітаю. - Добрий день.
Я Герші Горовіц.
Я Мері Елізабет Дойл.
- Це ти? - Це ти?
- Це я. - А це я.
- Мері Елізабет Дойл. - Герші Горовіц.
- Рада бачити… - Ти зовсім не змінилася!
Годі тобі.
Яке ваше найбільше досягнення в кар'єрі?
Моє найбільше досягнення в житті…
насправді пізнати свого чоловіка.
І поважати його, поважати те, що ми робили разом.
Гаразд. Ти справді хочеш половину?
Ненавиджу тофу.
Вона написала кілька п'єс, а тоді написала про своє життя.
Наче це все сни.
«Джеррі лежить на ліжку зі мною і Беном у Нантакеті.
Ми тримаємося за руки, Джеррі і я.
Я відчуваю його руки і його шкіру.
Сонце світить у спину, ми лежимо в ліжку біля вікна.
Джеррі каже: "Чортів літак так і не злетів, тому я повернувся додому"».
У нас був дім у Нантакеті,
і це було одне з їхніх улюблених місць.
Вони обоє там поховані.
Після інсульту
мама не могла спілкуватися.
Але якщо зазирнути в її очі, ти бачив, що вона там.
Вона була практично повністю паралізована.
Але вона могла…
Коли ми говорили щось смішне, вона сміялася.
Ми просто тусувалися з нею і намагалися її розсмішити.
Емі і я показували персонажів.
Якщо я казав щось, від чого вона сміялася, я знав, що впорався.
Бо вона важка аудиторія.
Кілька років.
Два роки, три роки. Байдуже.
І тоді я…
Я хотів стати актором і я…
Ходив на навчання в Нью-Йорку і…
Я зустрів Енн Міру.
Це було щось.
Вона була найнеймовірніша у світі, Енн Міра.
Я ніколи не зустрічав таких, як вона.
Я…
Ми закохалися чи щось таке.
Ти про щось шкодуєш?
- Ні. Уже ні. - Гаразд.
- Я дуже тебе кохаю. - Я знаю. Я теж тебе кохаю. Так само.
- Люблю тебе. - Дуже тебе люблю.
- Скажи мені дещо, татку. - Що?
Правда, що просто жити — це найкраще з усього?
Так. Таке життя.
Так? Коли підемо, то підемо разом, ти і я.
Так, авжеж. Будемо триматися за руки і все таке.
Саме так. Ми триматимемося за руки.
Ми гарно проведемо час, куди б не пішли.
Так. Так.
Ти знову водитимеш мене там на виступи?
Я водив тебе… Так, коли я піду, я візьму тебе будь-куди.
- Хочеш щось сказати Бену? - Привіт, Бене. Як життя?
Хочеш передати привіт Емі?
Вона теж у шоу-бізнесі. Дуже талановита дівчинка.
Це наче диво. Передається…
від однієї людини іншій…
Можеш назвати це дивом, якщо хочеш.
- Так. Можу. - Так, іноді талант…
у тобі десь, і він передається далі.
Так. Так.
- Що це? - Це магнітофон.
- Магнітофон? О. - Так.
Усе, що ти кажеш, записується.
- Тебе слухатимуть вічно. - Так.
Ти ніколи не зникнеш.
СТІЛЛЕР ТА МІРА: НІЩО НЕ ВТРАЧЕНО
ДЯКУЮ МОЄМУ ДРУГОВІ МАРКУ РОМАНЕКУ ЗА ДОПОМОГУ У ЗЙОМКАХ ФІЛЬМУ.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин