Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Och nu, Stiller och Mearas komik.
Tack.
Mina damer och herrar, vi lever i en oförutsägbar tid.
Allting kan hända.
Jerry och jag vill visa er vad som skulle kunna hända
när de två sista människorna på jorden möts för första gången.
-Hej! -Hallå!
-Oj, vad härligt att träffa dig! -Så kul att träffa dig!
Det var någonting det.
Ja, jag har letat överallt. Det finns ingen här.
-Jag trodde att jag var ensam här. -Jag med.
-Oj, vilken tur vi har! -Så sant.
-Det trodde jag aldrig. -Inte jag heller!
Tja, i mitt horoskop stod det: "Gör inte upp några planer."
Har du varit på Sjätte avenyn nyligen?
Ja, och den som var nyasfalterad.
Jo, nu hänger det på oss.
Va?
Jag sa att det, hm, hänger på oss nu.
Vad menar du?
Jo, det hänger på oss nu.
Du vet, att få igång allt igen.
Åh, ja! Du har rätt. Vi har massor att göra.
Jag menar, vi måste bygga, städa, plantera grönsaker.
Ja. Det med.
Men jag tänkte att vi är den sista kvinnan
och mannen,
vilket gör att vi har något ännu viktigare att företa oss än…
…det.
Vi måste göra saker.
Du vet, små saker.
-Menar du att vi ska slöjda? -Nej, nej. Jag tänkte på…
På folk. Vi måste göra småfolk.
Hur var det att växa upp i en konstnärlig familj?
Hur var dina föräldrar?
Vi, på det här programmet, avgudar dina föräldrar.
-Fantastiska Stiller och Meara. -Ja.
Den här unge pojkens föräldrar.
Åh, Anne och Jerry! Stiller och Meara. Du är deras lille pojk.
Din pappa är roligast på Seinfeld,
-helt klart. -Jag, jo… Jag håller med.
Klatschar till på huvudet. Tydligt och klart.
Kommer du någonsin att ha dina föräldrar med?
-Jo, ja… Med på vad? Med på… -Vad som helst.
Berätta vad du har fått med dig som underhållare?
-Hej, hur är det? -Hej.
-Är du… Gör du…
-Jag visste det. -Det är därför du fick en mikrofon.
-Är det här cinéma-vérité? -Ja.
Amy och Benjy.
-Jag har nästan… -Hej!
Åh, kära hjärtanes.
Jösses, titta vem som fick pappas lockiga hår, va?
Det stämmer, och hennes är äkta.
-Är de roliga? -Ja.
Tycker ni att de är roliga?
Det är… Det är Anne och Jerry. Jag älskar det här fotot.
Repar de hemma?
Så många fina foton.
Provar de skämten på er?
Hur vågar du utnyttja mina barn. Du vill bara snoka i mitt privatliv.
Jag bara undrade om ni gör utdrag ur…
Vill ni också börja i branschen?
Är ni musikaliska?
Eller hittar ni på roligheter, likt mamma och pappa?
Amy?
Tja, alltså öppningsnumret är ju att vi går in i lägenheten och…
-Ja. -Men vad är kontexten?
Jag funderar på vad filmens början kunde vara…
Kanske, eftersom vi säljer lägenheten, så är det att vi går igenom allt.
Eller…
Kanske är frågeställningen idén, inledningen,
och så ser vi oss här. Och sedan…
…frågan: "Varför gör vi ens filmen?"
Ja, som att…
-Att jag frågar dig? -Ja.
Okej.
-Ja. -Ja.
Är vi… Kameran rullar, så ska vi göra det nu?
Visst.
Bla bla bla…
Så, Ben…
Tystnad.
Fem, fyra, tre, två…
Om det handlar om oss,
Stiller och Meara.
Hur två människor som har…
Det arbetar inte bara tillsammans,
men vi vill visa er att det som händer när de gör det,
är att de bara gnabbas.
-Ut med dig. Ut med dig! -Seriöst?
-Ja.
Så klart. Varför har jag inte tänkt på det? Du vill ha ut mig…
Det kan gå vartsomhelst efter det. Det kan bli…
Jag tror vi måste hålla oss till Anne och Jerry, Jerry och Anne.
De är inte megakändisar.
De är bara scenkonstnärer som är kända för publiken genom dumburken.
Och de är gifta och har barn
och försöker göra sitt bästa inom båda världar.
När pappa dog 2020
hade mamma varit död i ungefär fem år.
Och min karriär hade gått bra under en lång tid,
men i mitt privatliv var saker och ting inte lika bra.
Jag var ur balans, olycklig och kände mig frånkopplad…
…från min familj,
från mina barn, och lite vilsen, på ett ungefär.
Wow, det är verkligen fint.
Nej, filma inte mig.
Och jag började tänka på mina föräldrar och…
…all den stress och det spända läget som jag minns att jag såg som liten.
Och pressen när de arbetade tillsammans.
Och hur de fortsatte att hålla ihop igenom det.
Vi kommer att fortsätta tillsammans.
-Jag tycker… -Jag vet det nu.
Det fanns en tid när jag inte visste, men nu vet jag.
Jag ville förstå hur de gjorde det.
Åh, wow.
-Det är kassetter. -Ja.
-Jerry spelade, som du vet, in allt. -Wow.
Hela sanningen om våra liv.
Helt otroligt.
Om du hade vetat, innan vi gifte oss,
att jag skulle bete mig som jag gör nu,
-hade du gift dig med mig? -Under åren menar du?
Jag hade nog inte gift mig med dig.
Det är helt galet. "Amy och Benjy pratar." "Benjy och Amy pratar."
Benjy, får jag fråga dig en sak? Vad gillar du mest att göra med Amy?
Tänk att han spelade in allt.
Spela "Glatt Ansikte".
-Vad är "Glatt Ansikte", Benjy? -Hm, ett spel.
Han ville alltid spela in, oavsett om det var privat…
Men det gjorde mig galen när han gjorde det.
Det gjorde Anne galen med.
"Du bara spelar in, Jerry, men ingen kommer att lyssna på dem.
De samlas bara på hög när du dör", sa hon.
Tja, hon hade inte fel.
Var exakt bor ni i New York?
Vi bor på Riverside Drive, Mike.
-Och… -Ja.
Vi har tre minuter med hemmafilm.
Vet du hur man gör, älskling?
Den står på normal, jag måste byta till lågt. Släcker du?
-Eller ska vi visa… -Oroa dig inte för ljuset.
Jag visste att vi skulle behöva sälja mitt barndomshem,
och min första instinkt var att filma den.
Jag vet inte om det är konstigt, eller inte.
Det var vad min pappa alltid gjorde.
Jag studerar film nu. Det är så jag lär mig hur filmer görs.
Och det inkluderar att klippa dem, att filma dem,
att klippa ihop den, hur allt samverkar. Som att…
Det sitter en duva på bordet.
En äkta hemmafilm, hörni.
Vi försöker inte visa något som ni inte skulle se i erat eget hem.
Den gick sönder igen. Här.
Det har alltid känts som att din familj är ovanlig
eftersom ni har dokumenterat allting.
Jag vill inte vara med. Filma inte.
Nej då.
Någonting i honom ville aldrig släppa taget om någonting alls.
Jag tror att Jerry har ett behov
av att ha sitt namn kvar i etern. Och av någon anledning så tror han
att när vi lämnar jordelivet
så kommer Smithsonian att vilja ha hans minnessaker.
När vi vet vad ni vill behålla,
-filmerna, kläderna… -Ja.
…vet vi vad vi kan skänka
till det Nationella Komik Centrets samling.
Det är helt galet vad han behöll.
Ansökningsblanketten för medlemskap i YMCA.
En dykarmask.
Jag bara…
Jösses.
Han har till och med sparat en artikel om en film som inte gick hem.
"Recensenterna fann filmen oroväckande icke-rolig."
Aj.
SPRUNGEN UR KOMIKERS STAMTRÄD
Det här är intressant. Så det…
Från Windermere hotell i Binghamton, New York,
till fröken Anne Meara,
Cornelia Street 11.
"Tisdag. Käraste Annesie,
det är hemskt svårt att börja det här brevet.
Jag sitter på verandatrappan och tittar på Charles Island,
och det är dimmigt och jag saknar dig så mycket, älskling.
Så, nu har jag sagt något."
Vi träffades 1953 och gifte oss samma år i september.
Jag sa: "Du får inte sova över längre, såvida du inte gifter dig med mig."
Och det gjorde han för att han gillade att sova över, antar jag.
"Till lilla Meara, jag saknar dig, älskling. Jag saknar dig, saknar dig.
Jag älskar dig så mycket."
"Älskling, förlåt att jag inte har ringt.
Jag vet att du nog har väntat i timtal.
Jag längtar efter att röra vid dig, känna dig, min älskling."
"Anne, jag läste precis igenom vad jag skrivit.
Du kan nog missa andemeningen ifall du skummar igenom det.
Så älskling, jag tänker berätta precis hur du ska läsa brevets början:
Efter morgonens telefonsamtal, tisdag. Skämtsamt."
"Till lilla Meara. Med känsla. Jag saknar dig. Med äganderätt.
Min älskling. Saknar dig, saknar dig. Betona s:en.
Saknar dig." Det är en hel grej.
Det är helt galet.
Ganska fantastiskt. Jag visste inte att de…
Jag vet, jag älskar: "Älskling, älskling."
Vi vara bara två personer som försökte slå oss fram i teatervärlden.
Och vi föll in i varandras liv,
för ingen annan trodde på oss.
"Jerry, underbara tokskalle.
Inte behövde du förklara första delen av ditt brev för mig.
Tro mig, jag förstod.
Men älskling, jag är glad över att du förklarade det
för regin var fantastisk."
"Jerry du skrev att du längtar efter att röra vid mig.
Att känna mig.
Min alldeles egna älskade man. Jag längtar efter att bli vidrörd. Känn mig.
Att bli… 'tomt' av dig."
Det är ganska snyggt.
Få se… Vänta, få se.
Åh.
Vårt äktenskap var splittrat. Vi såg inte varandra.
Vi visste inte vilka vi var. Vi pratade i telefon.
"Jag älskar dig så mycket, min älskling. Jerry."
"Jag älskar dig så mycket. Anne."
Wow.
Det tvingade oss att göra något tillsammans.
Det är fantastiskt.
Jerry drömde om att göra komik.
Och jag såg alltid ner på det.
Jag såg ner på komik.
Under den tiden i livet var jag en väldigt seriös teaterstudent.
Jag bar Eleonora Duses liv under ena armen och Stanislavskijs
En skådespelares arbete med sig själv, under andra.
Även senare
ville hon att jag skulle göra mer seriösa roller,
när jag var med i En natt på museum eller Dodgeball.
Jag har aldrig tidigare sett ett cv som ditt.
Okej!
Det var ingen komplimang.
Hon sa: "Ja, men jag gillar Permanent Midnight. Eller Greenberg."
-Hon gillade verkligen Greenberg. -Så det var bättre?
-Typ. Det kändes så. -Ja.
Ironin i det hela är att din mamma var så bra på komik.
Hon kunde improvisera.
Hon var en naturbegåvning på scen.
Ja.
Han hade det inte lika lätt för sig.
Vi ville göra komik.
Jag föredrog skådespeleri, men han tyckte att jag var rolig.
Det kändes som att Anne var den…
Tja, vi kan säga att hon var den som bar upp sketchen.
Hon var hjärnan bakom. Hon fick skratten.
Hon visste hur man gör komik av något. Jag kämpade med att vara rolig.
Pappa växte upp med vaudevilleteater.
Eddie Cantor och Jack Benny.
Och lika mycket som han ville vara den roliga killen,
såg han vilken naturbegåvning Anne var.
Han beundrade henne som scenkonstnär så mycket.
På sätt och vis behövde han henne verkligen.
-Han drog verkligen in henne i det. -Ja.
Och vid den tiden dök tanken upp
om att vi kunde sätta ihop något och göra oss ett namn och tjäna pengar.
Så vi bestämde oss för att sätta ihop en sketch och jobbade väldigt hårt.
Vi improviserade bokstavligen framför kassettbandspelaren.
Vi provar. Ser vad som händer.
Vad vill du?
Vi är här för att prata med vinnaren av Fröken Tonåring.
-Vill du prata med Rosemary? -Ja.
Mannen vill prata med dig!
Lyssna, Rosemary, jag tänker smälla till dig tvärs över din snygga nuna.
-Okej, fröken. -Fröken Tonåring.
Är du avundsjuk på ditt barn?
Avundsjuk på mitt barn? Skojar du?
Varför skulle jag vara avundsjuk? Jag menar, hon är Fröken Tonåring,
hon är populärast, hon är vacker,
och ung och… …varför skulle jag vara avundsjuk?
Gråt inte, mamma.
-Skojar du, mamma? -Jag skojar.
Du förstår, det här är en bandspelare, Amy.
Så om du vill sjunga, så kan vi spela in sången på bandet.
-Vill du sjunga en sång? -Ja.
Titta här. "Jag åkte till sjukhuset klockan 15.00,
och födde en flicka klockan 19.48.
Amy Belle Sawyer Stiller föddes idag."
Wow.
Hon skrev det samma dag som du föddes.
Sjung "Too-Ra-Loo-Ra-Loo-Ral."
Too-ra-loo-ra-loo-ral
"Hon är vacker. Jerry kom med tåget.
Han var här klockan 10.00. Han är jättelycklig.
Var tvungen att åka igen klockan 13.00 för att hinna tillbaka till föreställningen."
När vi fick en bebis
var behovet av framgång väldigt, väldigt viktigt i våra liv.
Livrädd för att inte tjäna tillräckligt för att kunna försörja min familj.
Jag tror att hans behov av av framgång
handlade lika mycket om kreativt uttryck som att trygga familjens uppehälle.
Han älskade oss.
Och han… Han ville bli älskad.
För jag tror inte att han fick den bekräftelsen som barn.
Om mitt yrkesval sa min far:
"Varför inte scenarbetare?
Varför försöker du bli Eddie Cantor
eller Jack Benny eller George Burns? Det har du ingen rätt till."
Jag såg hur mina föräldrar bokstavligen försökte överleva depressionen.
Min far var först taxichaufför och sedan busschaufför.
Vad hette företaget?
Minns du namnet?
-New York City Omnibus. -Det stämmer.
-Jag jobbade åt kommunen. -Ja.
Jag hoppade av. Kunde ha blivit skådis, eller vad som helst. Men inte.
Jag ville bli skådis.
Vad gjorde du? Tog du dig upp på scenen
och provade?
Jag provade en gång, tror jag. En eller två. Jag minns inte.
Ja. Jag hade talang. Jag hade talang. Ja.
Vad hände? Varför slutade du?
Jag vet inte. Jag hade inte tågan.
-Det var bra ändå. -Men du klarade utgifterna, visst?
Det stämmer. Jag tog helt enkelt allt jobb jag kunde få.
Vad är det för mening med att gräma sig?
Mor och far hade hemska gräl.
Alltid om pengar.
JERRYS SYSTER
Alltid om pengarna.
Många av gångerna gömde jag mig under sängen.
För jag var så rädd och Jerry var tvungen att rädda mig.
Jerry var snäll mot mig.
Han var fadersgestalten för oss alla tre.
Jerry skyddade jämt mig och Arnold.
Väldigt beskyddande.
-Ja, jämt. Jämt. -Ja.
-Jerry ville bort. -Jo.
Och det enda sättet på den tiden var att gå med i armén.
Min pappas jacka från armén.
Vilken av dem?
Och när han kom tillbaka började han på universitetet i Syracuse.
Han spelade mycket teater där.
Jag tror att de komiska skådisarna han älskade som barn,
var en sådan tillflykt för honom och hans syskon.
Och på teatern fann han sitt hem.
Innan hans mamma dog tog han med henne för att se baldakinen för The Golden Apple,
vilket var musikalen han var med i på Broadway.
Hon sa ingenting.
Men hon sa: "Du var kass",
när hon såg honom i en skolpjäs, eller vad det var.
Så hemsk.
"Jag sa till Anne:
'Du vet, när de frågar om mina föräldrar någonsin uppmuntrade mig',
så säger jag: 'Det fanns inget att uppmuntra.'
Sanningen är att min far aldrig sa någonting för att uppmuntra mig.
Det var min egen tåga."
Det stämmer.
"'Kanske var de rädda', sa hon.
'De ville inte se dig bli sårad.'
Sanningen framstod plötsligt. Anne hade rätt.
De ville inte se mig sårad. Utskämd."
Mamma… Hade du trevligt ikväll? Jag menar…
Hade du trevligt? Jag menar, hade du…
Joel, om jag hade trevligt? Jag är överväldigad.
Jag menar, det var så länge sedan. När du ringde igår
så sa jag: "Vilken Joel?", du vet?
Vi började spela i the Village och på små caféer
och liknande ställen.
Föreställ dig känslan
när du helt oväntat bjöd ut mig på middag och föreställning.
-Ja. -Jag tänkte: "Vad sker?"
De kom på en sketch i vardagsrummet,
du vet, 20 kvarter bortanför Broadway,
som de sedan tänkte framföra här,
och sända till resten av världen.
Stadens samordnare kom och tittade på oss.
Och han gillade det han såg, och de anlitade oss för en tv-inspelning.
För Ed Sullivans program.
Wow, tänk att komma hit och se baldakinen
där det står: "Ed Sullivan-teatern, Stiller och Meara, Rolling Stones."
Och här är han nu, direkt från New York, Ed Sullivan.
Man får en klump i halsen när man tänker på det.
När Ed Sullivans program gick
satt flera generationer, far-och morföräldrar, föräldrar och barn,
och tittade på samma program.
The Ed Sullivan Show sågs
av 20 eller 30 miljoner människor varje vecka.
Känns det naturligt och avslappnat?
Är det här bra? Blir det som vi tänkte?
-Hej. Kul att ses. -Hur är det, kompis?
Det var live från New York,
innan Saturday Night Live.
Först sa de: "Vill ni komma till Ed Sullivan-teatern?"
Jag sa: "Är det läskigt att vara på Ed Sullivan-teatern?"
Och nu, The Supremes.
Ja, det stämmer, Elvis Presley!
The Beatles!
Det var navet i underhållningsbranschen.
Ja.
Mamma brukade prata om hur nervös hon var
när hon steg ut ur logen.
När hon gick till hissen
som gick ner till scenen och hur hon bara ville kräkas.
Alla kräktes på sidan av scenen.
Hade vi varit smarta hade vi drogat oss, jag säger bara det.
Det är stor press.
Jag undrar om du ens… Tänker du på det? För att…
Jag tänker alltid: "Du har en chans att få till skämtet, så gör inte bort dig."
-Okej. -Jag menar,
jag daskar mig själv i ansiktet, hårt. Två gånger.
Seriöst?
-Så här. Redo? -Ja.
-Åh, så? -Precis så.
Ja.
Det var deras stora chans.
Om man gjorde bra ifrån sig så bjöd han in en igen följande vecka.
Tack.
De ni nu kommer att träffa är totalt nyskapande,
ett nytt förhållningssätt till komik.
Han regisserar och producerar Severance.
Och här på The Late Show, välkomna…
Den unge mannen, Jerry Stiller,
och flickan, Anne Meara. Få höra ett varmt välkomnande till dem.
Jerry Stiller och…
Vi bevittnar
en av mänsklighetens största berättelser genom tiderna.
Den här mannen var levande instängd i 24 timmar
inuti magsäcken på en gigantisk val.
Vad heter du?
Jona.
En konstig, ironisk twist är att mannen som sitter här framför oss
är namne med en annan som för länge sedan genomled ett liknande öde.
Varsågod, herr Jona.
Har det hänt en annan före mig?
För länge sedan, sir.
Vilket ställe det här är, Kalifornien.
Det var länge sedan, herr Jona.
Om det hänt förut, händer det igen.
-Jag tror inte att ni förstår, sir. -De borde spärra av det.
-Det borde de verkligen. -En sådan plats får inte vara öppen!
De uppträdde på The Ed Sullivan Show 1963.
Och efter det bjöd han in dem igen, och de fortsatte att vara med i programmet.
Jag var nyfödd, de hade precis flyttat till en ny lägenhet på Riverside Drive.
Jag tror att den kostade 11 000 dollar.
Sullivans program hängde över oss.
Vi behövde sex minuter, och de behövde vara roliga.
-Och ni skrev dem helt själva? -Åh, ja.
Plötsligt hade de trygghet.
Men baksidan var att de var tvungna att göra det hela tiden.
För varje gång som ett Ed Sullivan-datum var nära
hade vi två veckor på oss att komma på nytt material.
-Världen är galen. Galen! -Mrs Claus… Mrs Claus…
Meshuggah.
Det gläder mig att ni sa det,
-för det bevisar en sak. -Det är ett eskimå-ord jag lärt mig här.
Underbart.
Åh, det är lustigt.
Tja, vi fick slut på idéer.
Vi hade en pojke och en lång flicka, och vi hade en chef och hans fru.
Vi hade Anne som mrs Santa Claus…
-Åh, den där nissen pratade strunt. -Jag förstår.
-Ingen känsla för meshuggenah. -För vadå, mrs Claus?
Det är ett eskimå-ord som jag lärt mig här.
Jag förstår.
Sketcherna blev deras berömda signatur.
-Likt Computer Dating. -Okej. Wow.
Tanken att gestalta oss själva med våra etniska bakgrunder
hade inte dykt upp innan dess.
De gjorde en sketch, Computer Dating,
vilket var något helt nytt då. Och sketchen gick ut på
att en judisk kille och en irländsk katolsk flicka parades ihop.
Och det var Jerrys idé.
Så vi skapade Hershey Horowitz och Mary Elizabeth Doyle.
Här är ett underbart par
och de har något… de ska göra för er,
och jag tror att det är en blivande klassiker,
Stiller och Meara, och andan de uttrycker.
-Hur är det? -Hur är det?
Jag heter Hershey Horowitz.
Jag heter Mary Elizabeth Doyle.
"Doyle?"
"Horowitz?"
Horowitz.
H-O-R-O-W-I-T-Z.
-Åh. -Hershey.
De som hade sett oss repa in den sa:
"Tja, den relaterar inte till hela landet."
Och ingen hade tidigare gjort någonting liknande.
Har du bröder och systrar?
-Tre bröder. -Åh.
Bach, Buzi och Saul.
-Bach? -Bach.
-Ba-ch. -Nej. Bach.
Bach. Ursäkta.
Det var den som gav gensvar, antar jag.
Och framförallt med Ed Sullivan, för han var irländsk
och hans fru var judinna, Sylvia.
När vi avslutade sketchen var han där borta
och hans vackra blå ögon grät, storgrät.
Han kunde inte komma över…
Och det blev deras ikoniska sketch.
Vi… Vi nådde en…
Höjdpunkt?
Ja, det är ett bra ord.
The Ed Sullivan Show
banade vägen för oss att framträda på nattklubbar
och kunna kräva ett skäligt arvode.
Det är deras alldeles egna komikstil, Jerry Stiller och Anne Meara.
Här är de.
Vi fick bokningar i Cleveland, Detroit,
Milwaukee, Chicago.
Anne Meara och Jerry Stillers komik.
Den bästa komiken
som jag hört på väldigt länge.
I verkliga livet är de gifta. Han är jude och hon irländska.
De är på riktigt.
Tack så mycket, mina damer och herrar.
Och nu vill jag presentera två väldigt kända stjärnor
som ni alla känner och älskar…
Stiller och Meara.
Tack. Det är så roligt att ni alla är här.
Jag måste säga att när ni ser Annie där uppe,
så ser ni inte bara min komikpartner,
men även mamman till mina två barn.
Och här ser ni pappan till ett.
De fick massor av jobb.
Folk kände till dem, de var berömda.
Och Jerry älskade det.
Han njöt av att bli igenkänd,
skrev gärna autografer,
blev glad över lovorden.
Jerry, vad stör dig mest?
När någon kritiserar ett framträdande som du tyckte var bra,
eller när någon är översvallande
-och du tyckte att det var hemskt? -När någon kritiserar mig…
Det stämmer. Det stämmer.
Framgången betydde jättemycket för honom.
Mamma brydde sig om hantverket, men det definierade henne inte.
Vill du veta, när du går av scenen?
-Jag är bara nyfiken. -Nej, jag tror…
Jag söker det inte.
Han sökte det.
Jag tror att det ibland gjorde mamma galen.
Han älskade att prata med fansen, visst?
De pratade, någon kom fram till dem:
"Älskar dig, Jerry!"
Och mamma svarade: "Vi pratar."
Och pappa sa: "Berätta om dina barn."
Visst. Nej, jo.
Jag minns en gång när jag bokstavligen stod på gatan
och pratade med honom om faktumet
att det kändes som att han inte gav oss tillräckligt med uppmärksamhet
och medan vi pratade kom någon gående
och gick fram och sa: "Älskar dig, Jerry."
Och han började prata med killen.
Det är helt galet, för bara några veckor sedan
så var vi ute och åt, och jag var stressad över studierna
och människorna där ville bara posera på kort med dig.
Och jag var så frustrerad,
världen tvingades att stanna upp för ett fotos skull.
-Fattar du vad jag menar? -Jag har mer av pappa i mig
-än av mamma. -Visst. Än din mamma. Precis!
-Får jag be om en tjänst? -Ja.
-Får jag säga god natt till barnen? -Det är bäst för dig.
God natt, Amy och Benjy.
När mamma och pappa var borta i Los Angeles
för att göra något… ett lekprogram eller en pratshow eller så,
för det första så saknade vi dem.
Men det var också så roligt.
-För vi var uppe sent… -Ja.
…och vi hade en hemlig knackning i väggen.
Ja.
Slå den.
Bonne nuit.
Bonne nuit, finalement.
-Buh-buh-buh! -B-b-b-b…
Och så jag: "Pang!"
-Det var vår egen lilla värld. -Ja.
Vårt hus var som ett eget ekosystem eftersom det var så stort.
Vi gick fram och tillbaka
mellan folks lägenheter,
upp och ner med hissen, eller upp och nerför trapporna.
Och det var, du vet, sjuttiotalet,
så det var helt klart mindre gentrifierat och inte så säkert.
Och det fanns en äkta känsla av gemenskap.
Alla mina vänner bodde i huset.
Adam Max. Hans pappa var Peter Max, artisten.
Vi gick till dem och Peter hade
en massa intressanta människor på besök.
Så som Swami Satchidananda
och alla dessa trendiga, sköna 70-tals människor.
Huset var fullt av kreativ energi och…
…jag började filma, så som pappa alltid gjorde.
Började göra min egna filmer.
God kväll. Det här här "The Benjamin Stiller Hour."
Paus.
Pappa gav mig en Super 8-kamera.
Utrustning för att klippa filmen.
Det blev en trygg hamn för mig.
När de var borta, eller när de bråkade…
…eller inte gav oss uppmärksamhet eftersom de arbetade så mycket.
Det blev mitt.
Det är svårt att föreställa sig ett liv utan lägenheten.
I stort sett när man än bestämmer sig: "Okej, dags att sälja den",
så kommer mäklarna att säga:
"Okej, dags att städa ur den och snygga till."
Den verkligheten… kan jag inte relatera till just nu.
-Ja. För mig… -Ärligt.
…så kommer det att få allt att kännas verkligt.
-Precis. -Att den inte längre finns här.
Pappa ska spela in min röst…
-Vi gör en sketch, okej? -Lyssna nu.
Färglägg den när vi gör sketchen.
Väldigt få har haft lyckan att finna
vad de drömmer om som barn.
För att gå rakt på sak, vi hade tur
som fann kärlek och lycka i vårt arbete.
Och det ger oss så mycket.
Jag minns en vit vikvägg.
Jag var tvungen att kunna göra allt.
Fru, älskarinna, älskling, kompis, kock. Så sa du: "Tja, jag kan laga maten."
Och när den dörren var stängd så arbetade de.
Jag brukade spela teater. Jag var en bra skådis innan jag mötte dig.
Och då fick man inte störa dem.
Och du säger:
"Ja, för femtio dollar i veckan."
Alla kan göra det för det priset.
Ibland hörde vi skratt, ibland höjda röster.
-Okej, jag lagar maten. -Okej.
Men vem åker på disken? Jag. Du lämnar en röra efter dig.
Vi visste aldrig om det var på riktigt eller om de repade in något.
Hon är den roligaste kvinnan i världen, både på och utanför scenen.
Och saken är den att när hon gör roliga saker så blir jag…
…en exploatör, en opportunist.
Jag skriver ner det. Och så snart jag gör det…
Säger han: "Vi kan använda det." Och jag är redo att döda honom.
Jag sa… Än en gång, var slutar sketchen, och äktenskapet tar vid?
Jag hatar dig.
Hatar du mig? Jag hatar dig.
Du vet inte vad hat är, den sortens hat jag känner för dig.
Mitt hat för dig är ett sådant hat…
…ett sådant glödande hat.
Jag hatar dig med ett glödande, enormt hat.
Vi har en sketch, Hate.
Hettan från ditt glödande hat…
Jag säger: "Jag hatar dig." Och hon säger: "Hatar du mig? Jag hatar dig."
Och en dag kom sexåriga Amy in i rummet,
och hörde oss och vi tittade på henne en kort stund
och visste inte vad vi skulle säga så vi sa:
"Amy, mamma och pappa repar. Mamma och pappa repar."
Och Amy tittade på oss och började le.
Och ungefär två veckor senare bråkade vi.
Amy kom in och sa…
"Mamma och pappa repar?" "Nej, mamma och pappa bråkar."
-"Gå härifrån!" -Det får lov att vara lite komplicerat.
-Jag hatade dig innan vi möttes. -Jag hatade dig innan du föddes.
Något som jag funderar på
är hur det blev, liksom:
"Ja, det är roligt. Här har vi ett skämt."
Men var kommer det ifrån i verkligheten?
Vi vet inte, Ben.
Det är därför vi är som vi är. Det är därför…
Därför vi filmar dokumentären?
Vi kommer att komma på det när vi går igenom materialet.
Anne och Jerry bor i en stor lägenhet på West Side
med sin dotter Amy, och son, Benjy.
De hittar mycket av sitt komikmaterial i hemmet.
Uppenbarligen är det ett äktenskap utan kommunikationsproblem.
-Jag… -Han plockar inte upp kalsongerna
från golvet. Aldrig.
Är det så här du pratar
inför människorna här i New York?
Jag menar, var växte du upp…
Konstnärer bryr sig inte om kalsonger.
-Man bryr sig inte om sådant som… -Vad är jag då? Hackad lever?
Men det som betyder något är att Anne och Jerry
sätter familjen först och underhållning på andra plats.
Det är 1976 och jag filmar min son Benjy som rullar ner från kullen.
I ungefär fem kilometer i timmen i det här galna livet.
Har du någonsin velat arbeta med teater eller…
Vad i helvete är det här?
Jag är Ben Stiller och jag är berättaren i det här programmet.
Vad hände med söta lilla gamla Alice
vi en gång kände i Underlandet?
Det är jättetidigt. Klockan är halv sju.
Jag somnar om.
Vi växte upp omgärdade av unika teaterpersonligheter.
Ja.
De gjorde alltid knasiga improvisationer och liknande.
ABC Sports intervjuar den store italienske dykaren.
Jag har min tur-t-shirt på, så jag vinner.
-Låt oss se dig dyka. -Skojar du?
-Reklam! Snabbt. -Bryt! Bryt!
Han gjorde galna karaktärer.
Det gör du med.
-Jag älskar det med oss. -Jag med. Det är de vi är.
Tja, jag borde gå.
Åh, vi älskar dig, herr Äpple.
Åh, en sak till. jag heter herr Anaragreenapopo.
Pappa, kan du göra det en gång till, men högre?
Anaragreenapopo.
Benjy, din mamma säger
att hon vill att du blir en stor producent när du blir stor
så att du kan ge henne och din pappa huvudroller.
Skulle du anlita dessa två?
-Nej. -Inte? Benjy.
-Vad är det? -Vad är det? Jo.
Oj, så snabbt de glömmer!
Tja, jag skulle anlita någon annan.
-Varför? -Varför?
Det vore svårt att arbeta med er.
Så Benjy, skulle du ge dina föräldrar roller i dina… I dina filmer?
Tja, nej.
-Varför inte? -Tja, jag tror inte det.
Jag tror att det vore ganska svårt att arbeta med dem.
Jag skulle ge rollen till någon annan.
Jag lät inte så.
Jo, du förstår, filmen jag tänkte göra, de hade inte varit rätt för den.
Det är… Det skulle inte…
Skulle du vilja jobba på UD?
Nej, hurså? Vad handlar filmen om?
Jag ska göra äventyrsfilm eller mord eller så, men aldrig komedier.
Jag gillar inte komik. Jag gillar inte komedier.
Aj!
Jag är Ben, Jag är Ben Det är min show, yo
"Fox nya program, The Ben Stiller Show,
som har premiär imorgon kväll klockan 19.30 på Channel 5
är… …en svag samling sketcher
med en komiker som inte är redo för bästa sändningstid."
"Du kan troligen själv få ett eget tv-program som Ben Stiller
om dina föräldrar är kändisar.
Hans föräldrar är de omtyckta komikerna Anne Meara och Jerry Stiller."
"Sprungen ur komikers stamträd."
Att försöka skapa min egen karriär…
Så mycket hade band till mina föräldrar.
Deras skugga var stor.
Både som underhållare, skådisar, och komiker. Men även som människor.
Och under en lång tid kändes det som att det var för mycket att leva upp till.
En del av mig ville verkligen
-bara distansera mig själv från dem. -Ja.
Åh, herr Munster.
Sättet du säger det på får mig att skratta
för det är en sådan motsägelse
eftersom en av dem, eller båda, alltid fanns med i allting du gjorde.
Eftersom jag inte var dum. De var roliga.
Till och med när jag provspelade för Saturday Night Live…
Mamma, lyssna, en jättestor tjänst.
En manusförfattare utan idéer…
Jag har… Jag har redan mycket material.
-Jag… Du pratar så snabbt. -Börja om.
-Vad är det här? -Gammalt.
-Vi gjorde det för länge… -Stiller och Meara?
-Ja, på Sullivans program. -Det är bra.
-Nej. -Vänta lite.
Det är 30 år. Inte relevant.
Jag utnyttjade dem helt klart.
Idag får ni följa med på en dag i mitt liv.
En av sketcherna vi gjorde
var att vi allihop gick i familjeterapi.
Jag kommer från en kändisfamilj…
Vi gick faktiskt i terapi.
Det är mitt liv.
Okej, jag vill prata om
hur resten av familjen känner sig underlägsna min framgång.
Jerry, snälla.
Nej, jag menar, du vet… Det är uppenbart.
Du kämpar med att jag är mer framgångsrik än dig.
Vad snackar han om?
Jag är så trött på att Ben tar all plats.
-Det händer varje gång. -Visst.
-Här är min syster, Amy. -Nej. På riktigt. Du kommer hit
och beter dig som en stor bebis.
Du använder våra liv som du vill i ditt lilla program. Vidrigt.
-Lilla program? -Ja, lilla program, Benjy.
Varför berättar du inte för alla
när du kissade i sängen hos din flickvän?
-Håll käften, Amy! -För att det är sant!
-Sluta! -Håll käften! Jag hatar dig!
Och det var urfånigt eftersom ingen visste vem jag var då.
Fan ta dig och din lilla hund också!
Se upp! Hon har ett ägg!
Men den gränsen var alltid suddig.
Vi växte upp med att de arbetade tillsammans
och improviserade fram sina sketcher.
Så vi gjorde också så, som barn, för de gjorde så, och det fungerade för dem.
Jag ska ge dig en käftsmäll!
-En kvinna verkar vara… -Det är mamma som pratar, älskling.
Det fungerade så bra att det blev deras identitet
och levebröd.
Jag menade aldrig att göra mig rolig. Det var Jerry som drog in mig i komiken.
Det är enklare att vara rolig av misstag, än att vara rolig, du vet…
-Och jag var… -…två gånger per kväll på nattklubb.
Han grävde och drog alltid fram det ur henne
för att han beundrade henne så mycket.
Men det skapade också en stress i deras… Och det satte press på henne.
Du tror att alla de här vinjetterna håller.
Men när du drar dem, så är de inte roliga.
-Och om jag drar dem, så är de roliga. -Ja. Jo.
Efter framträdandena, där de hade en otrolig press på sig,
behövde de bara bli av med den pressen…
Hon gick till Patsy's och drack sin vodka.
Det var tufft.
Det har varit en svår sommar.
Vi var i en trailer och Benjy frågade mig: "Vad är det?"
Och Amy gick fram till Benjy och sa: "Lämna mamma ifred.
Kan du inte se pressen hon utsätts för?"
Hon skrek på dem
och de tittade konstigt på mig.
"Vad menar hon?"
Jag sa: "Ni vet, hon ska uppträda imorgon.
Hon är lite upprörd bara. Bry er inte om henne."
Varför viskar du? Vad är det, Watergate?
Vad är det? Bara prata in på bandet.
-Säg hej, Ben. -Hej.
Jag vet inte vad du gör. Du håller på att bli galen.
Det här barnet…
…har vi för tillfället hyrt.
-Hallå. -Vad heter du?
-Benjy, sa jag ju. -Vad heter du?
-Vi har hyrt en liten flicka. -Amy.
Åh, herregud!
Amy väntar på en förälder…
Tja, vi hade en…
Men vi hade en färgglad barndom.
Jo. Jag ser bara mamma… Det för mig är…
Jag tänker på det… Jo, visst var den färgglad.
Men jag minns också tydligt mamma… full.
Tror du att hon är full? Jag tror inte det.
Skojar du?
Och det känns som… Det är därför jag reagerar på det där så.
-Jag ser att… -Mmm.
"Varför beter du dig så… galet?"
Jag vet inte om hon var full.
Eller om de bara skämtade. Jag menar, pappa var inte direkt normal han heller.
Jag minns honom som glad. Ja, nej, de var helt klart…
-Vad stör dig? -Jag vet inte om han är, men…
-Vi hyrde en liten flicka. -Amy. Amy.
Du kom ut därifrån. Jag vet inte hur mycket du har druckit.
Jag klarar inte av det här.
Jag vet inte vad jag ska säga, vad jag ska göra…
Det är gjort, du har gjort det.
Du gick för långt.
Ja, jag drack för mycket. Jag dricker.
Det är inte hela världen.
Med Jerry, du vet, om man tar ett andra glas så säger han: "Sluta.
Du vet inte vem du är."
Blir hon löjlig efter… några stycken?
Han säger: "Gör inte så. Allt du gör faller tillbaka på mig."
Anne somnar oftast på högen med ytterkläder.
Det gör jag. Jag letar upp rummet med högen av ytterplagg.
Och dreglar på någons minkkappa.
-Nej… Det är harmlöst. -Inte min. Damen, jag bär inte mink.
-Inte jag. -Du vet, idag…
Pappa visste aldrig hur han skulle hantera hennes drickande.
Tror du att han var rädd för att prata med henne om det?
Jag tror att han älskade henne så mycket,
-och han var henne så trogen. -Okej.
Även allt de gjorde tillsammans,
-det var så viktigt att det fungerade… -Ja. Ja.
…att han var tvungen att själv komma på en lösning.
Men jag tror att jag föraktade honom för att han inte erkände det inför oss.
Han älskade oss mer än något annat, och försökte bara
-komma på hur han skulle hantera det. -Okej.
Och jag var så arg på honom för att han inte var där för oss.
Men jag tror inte att jag förstod det.
-Jo. -Ett tag.
Jag skyller inte på dig.
Jag måste skylla på min… Jag måste ta fullt ansvar
för vad jag säger eller hur jag reagerar.
-Så förlåt mig. -Okej.
-Jag har gjort kaffe till dig. -Tack, jag tar gärna lite. Tack.
Här står Amy Stiller bakom mig.
Det är första gången hon är på Irland.
Säg precis vad du vill.
Vi är på Irland, på vår första semester.
Närhelst vi är på semester, så är vi inte på semester,
för ni arbetar jämt, närhelst vi är någonstans.
Vad menar du?
Vi arbetar…
Det är en väldigt orättvis semester,
för hela tiden när vi åker någonstans
så åker vi dit
för att mamma och pappa ska uppträda på nattklubben eller något.
Skuldkänslor gör mig tokig.
Jag är den uslaste hustru och mor som finns.
Nu drar jag ner mig själv
i hopp om att det ska få mig att må bättre efter att jag sagt det högt. Visst?
Du menar till alla?
Barnen säger: "Det är du inte."
Jo. För jag är inte hemma tillräckligt.
Och jag skulle inte ha något emot det om jag klarade av det, men det gör jag inte.
Det känns som att din mamma stod upp för sina tillkortakommanden.
Ja, hon var väldigt öppen med allt det.
Väldigt öppen med det.
Och hon älskade verkligen att prata om allt som hon inte gjorde.
Som förälder och mamma
och hur hon gjorde fel: "Vi arbetade, vi missade det."
Hon såg mig när jag var nybliven mamma,
och vid de tillfällena,
när det var galet och frenetiskt, så talade din mamma om för mig
vilket bra jobb jag gjorde.
Som att det var ett sätt att få mig att må bättre angående det jag gjorde.
Men det var också så hon medgav vad hon inte kunde göra.
"I samma stund som hans hjärta kändes mindre ihopsnört…"
Jag tror att mycket av det, för henne,
kom av att hon var överväldigad av att vara mamma
för att hon kände sig så… oförberedd att vara mamma.
Jo.
Du förstår, det var traumatiskt
för henne att förlora sin mamma så tidigt.
Och när hon fick mig och Amy så blev hon överväldigad av det,
och all press med att uppträda på Ed Sullivan,
och alla olika föreställningar. Och det var tufft.
Hur var det i din familj? Var du yngst?
Jag är… Jag tror att jag är som dig. Jag tror… Är du ensambarn?
Nej, nej. Jag bara beter mig som ett.
Vet du vad det innebär? Att jag troligen är lite bortskämd.
Nej, tja, jag är det bästa och det värsta, jag var ensambarn.
Åh, du var ensam… Var du närmast din mamma eller pappa?
Jag… Jag antar… Mamma dog när jag var liten.
Jag var pappas flicka.
Jag var en irländsk prinsessa från Long Island.
Min mamma älskade film.
Jag älskade film för att hon gjorde det.
Jag ville vara som dem. Jag ville synas, du vet, på bioduken.
TILL MIN MAMMA
Det här… Hon skrev till sin mamma.
"Till min mamma. När det kommer till poesi tror jag att jag är en riktig flopp.
Men allt jag kan säga är: 'Jag tycker att du är på topp.'
-Med kärlek, Anne." -Det ser ut som min handstil.
Wow.
"Bara en liten gåva för att glädja dig på mors dag. Med kärlek, Anne."
Åh, herregud.
Det var bara pappa och jag. Och, du vet…
Jag kunde linda pappa runt lillfingret,
för han var bestört, och nervöst lagd, efter att mamma dog.
Jag hatade de dagarna.
"Det är den 15 oktober 1940,
och jag sitter på en mjölkpall vid huset som vi hyrt
långt borta ifrån vårt gamla hus på Baker Hill Road.
Och mamma var fortfarande olycklig.
Många grannar gick omkring på gräsmattan,
och en ambulans hade precis kommit.
Pappa var inne tillsammans med ambulans- personalen som försökte återuppliva mamma,
som hade vridit på gasen och andats in evigheten."
Du vet, hon berättade för mig om sin mammas självmord.
Jag blev chockad.
Hennes mamma led uppenbarligen av depression,
men de kallade det för nedstämdhet.
-De sa inte deprimerad. -Nej, bara nedstämd.
-Hon var nedstämd. -Ja.
MANUSFÖRFATTARE
Jag tror att det var därifrån Annes komiska geni kom,
från att hon försökte muntra upp May.
Jag tror att hennes mor, May, alltid står precis bakom publikhavet.
Och hon står på scenen för att hålla sin mamma vid liv.
Både Anne och Jerry hade tagit sig ur en väldigt mörk plats.
Deras liv strävade alltid efter att nå ljuset i mörkret.
Jag älskar att jobba med Anne,
och jag känner vibbar när jag är med Anne som jag inte känner med någon annan.
Jag kan inte förklara varför det händer.
Det kanske är ett sorts hemskt behov
som en person har efter en annan. Jag känner det på djupet.
När jag växte upp och såg dem arbeta tillsammans
så var det sketchen som drev dem framåt.
Men äktenskapet hade spänningar
som härstammade från att de ville olika saker.
Samtidigt som de var sammanbundna genom sketchen.
-Vad vi gör när vi bråkar? -Vi gråter massor, vi slår varandra.
Vad gör alla andra?
Tja, Anne och jag har ett sätt att hantera alla äktenskapsgräl på…
Det värsta som kan hända någon
är likgiltighet. Det är frånvaron…
Jag har aldrig varit likgiltig mot dig. Jag har alltid brytt mig om dig.
Jag har aldrig varit likgiltig. Du vet, jag…
-Berätta. -Du har aldrig varit…
Jag har alltid känt att när du har något att säga…
Så når du de äkta känslorna inom dig.
Tja… Verkligheten är att när du är gift med någon…
Så vill de veta dina egna känslor.
Hela dynamiken i deras gimmickar byggde på:
"Jerry, tyst. Det är inte intressant."
Jag vet inte vad det betyder, Jerry.
Jag får säga: "Tyst", nu.
Du har aldrig pratat så länge i ett kör förut,
utan att jag har avbrutit dig.
Varför lät jag dig göra det?
När du pratar om att bidra så inkluderar det oss båda.
Jag vill inte ge sken av
att jag blockerar de idéer du har på hjärtat.
Så tala ut, Jerry, om du vill.
Det var dynamiken de hade i livet,
som de visste fungerade i sketcherna.
Jag tror att vilken kvinna som helst förstår det.
Om man är tillsammans 24 timmar om dygnet, jag säger det, Lily, man kan bli knäpp.
-Jag menar, för det första, skrotar han… -Jag ser honom väldigt sällan.
-En eller två gånger under helgen. -På tal om det…
Vi behöver prata.
Jag undrar ibland vilken
sorts tribut det krävde av deras faktiska förhållande.
Derek, är allt okej? Jag har försökt nå dig i en vecka.
En vecka?
Det känns som att det är så du känner för mig i vårt förhållande.
När vi blev ihop och började arbeta tillsammans,
hade jag i början
ett naturligt motstånd mot det…
-Ja. -Märkte du av det?
Det kändes som att det fanns en historia bakom.
Och jag tror att mycket av det var din erfarenhet
av vad det i slutändan betyder för ett förhållande,
att det kan skapa extra slitningar
när man äter, sover och andas med varandra på det sättet.
Du förstår, världen snurrar inte runt dig…
Bra.
Det kändes också som att du bar på en rädsla, för min skull,
av hur världen utanför skulle tolka det.
-Jag menar, det var väldigt laddat. -Ja.
Det kändes som att: "Vänta lite, jag vill inte bli mina föräldrar."
Det här var pappas rum.
Mammas rum låg bredvid.
Och… jag vet inte när de kom till den punkten
att de började ha separata sovrum, men det gjorde de.
Sammanhängande. En trevlig svit. Men jag tror att de ville ha det så.
De var gifta i 62 år.
Hur var deras förhållande?
Vad hade de för överenskommelse som gjorde att de kunde, du vet,
få det att fungera så länge?
Jag tänker inte på det i termer för hur nära de var.
För det kändes som att de var väldigt nära.
Men de kändes också väldigt, väldigt olika.
Min Margaret Mary är 15.
-Hon är inte Einstein. -Hm-hm.
Hon kan inte skilja tunnelbanesystemet från äggledarna.
Jag förstår. Jo, fru…
Hon kommer att få problem om hon försöker ta sig till Jersey.
Fru Mulcahy…
Känner du att…
När jag ser dem framföra sin sketch, så ser jag att pappa jobbar så hårt.
Han har repat och repat och vill inte glömma bort sig.
Och mamma låter det bara flyta fram.
Jag minns att mamma sa:
"Pappa var uppe till fem i morse och lärde sig repliker."
Det är en perfektionism som vi båda har ärvt.
En del av det är bra…
Men en del av det…
-En del av det är bra. -Men en del…
Det tar glädjen ur saker och ting.
Det stämmer verkligen.
Jerry var väldigt seriös och han repade morgon, middag och kväll.
Det duger, vi har det.
Okej, Jerry.
Han kämpade med varje ord, varje mening.
Ja, verkligen.
Jag måste göra det på mitt sätt. Jag måste göra mig redo. Förbereda mig.
Och du vill inte förbereda dig.
Hur vågar du säga så!
Åh, älskling. Säg inte hur jag vågar. Du…
Hur vågar du säga att jag inte förbereder mig. Jag förbereder mig!
Ordet förbereda betyder något annat för dig än vad det gör för mig.
Instämmer.
-Jerry, jag vill berätta något. -Vad, Anne?
-Vi har stor press på oss. -Jag vet.
Vet du vilken press du sätter på mig?
Det är ett under att jag kan vara tillräckligt fri för att göra det halvbra.
Han hade helt klart arbetsmoralen, och jag tror att den höll honom…
Det var så han tog sig fram,
men det var omöjligt för honom att… släppa taget.
Jag klarar inte av att ha samma press som du sätter på dig själv.
Ja. Okej, det är min press.
Ja, men den… Den tränger igenom
och sipprar igenom tills luften är tät… Tills man kan skära i den med kniv.
Jag kan inte… Jag kan varken förklara eller förneka
eller berättiga det jag går igenom…
Så när kvällen är över
tänker jag: "Gudskelov att det är över."
-Ja. -"Jag gjorde det för hans skull."
Tja, gjorde du det för din egen skull?
Jag bryr mig verkligen inte.
Tja, du gör många konstiga saker, älskling.
Det gör jag.
Helt klart.
-Du gör konstiga saker med. -Nu behöver vi inte bli personliga.
Varför skulle jag ha stärkelse när det står i kragen att man inte ska ha det?
För att hålla hakan uppe.
-Du har en svag haka. -Har jag en svag haka, va?
Din mamma med.
Var skulle mamma ha varit utan pappa, på sätt och vis, du vet?
"Var skulle pappa ha varit utan mamma?"
Jag vet inte om pappa hade haft en komikkarriär utan mamma.
Han var så hängiven henne, på så vis att han behövde…
…att det fungerade med henne. Han älskade henne djupt.
Han ville inte riskera att förlora henne,
eller riskera att hon inte var där för dem, eller för deras sketch.
Gjorde du det bra?
-Har du någon aning om varför du… -För att du var där.
Jag vet, det är arbetet och hur folk relaterar till en,
och hur bra man gör sketchen är under dessa förhållanden,
oavsett vad som sker. Du är alltid där.
Det vet jag redan.
Jag är medveten om det.
Och så på slutet, när allting går hjälpligt bra…
…skäms jag över din lättnad.
Det är som att du bara: "Åh, herregud, det gick så bra. Det var så…" Du vet?
Vad tyckte publiken? De uppfattar dig som en bra kille.
Vill jag betraktas som en bra kille. Ja.
-Det står dig åt huvudet. -Nej, det gör det inte, Anne.
Nej, Anne, du vet, folk betraktar oss med kärlek.
-Ingen är illvillig… -Bara en sak.
Vad?
Innan någon av oss lämnar jordelivet
måste det finnas ett sätt som du kan få en äkta känsla av dig själv på,
utan att oroa dig för hur folk uppfattar dig.
Det är glädjebefriat.
Helt glädjebefriat.
Jag tänkte alltid på mamma,
och hur hon verkligen knöt an till Christine.
Jag kunde, på sätt och vis, höra mammas röst i huvudet
när jag fokuserade för mycket på jobbet.
Jag minns att mamma sa:
"Du måste vara där för din familj."
Tja, 3,6 kg. Det var för en vecka sedan.
Det var en period
när jag verkligen prioriterade arbetet.
Och när vi pratar om det nu, så förstår jag… parallellen med din pappa.
Att när du verkligen gör ett bra jobb ifrån dig
så fokuserar du bara på småsaken som inte fungerade.
-Jo. -Nederlaget. Det absoluta nederlaget.
Och bakom kulisserna, hur vi navigerar det med dig,
formade den här familjen, som om vi sa: "Okej, tänk om…?" Du vet?
Som: "Om det inte går bra, la-da-da-da-da.
-Om det inte går bra…" Du vet? -Jo.
Och jag tror… Jag menar, du vet…
-Ordet är nog… -Det suger.
Ja, det också, du vet,
det är som att: "Försök inte att låtsas som om det inte påverkar dig,
-bara sätt ord på det." -Visst.
Du vet, i nöd och lust.
Jag minns att Anne tog mig åt sidan och sa:
"Ta hand om dig."
-Hon var på min sida. -Ja.
Och du var hennes son.
Varför är du så ledsen?
Jag kände bara… Ben var kort i telefon.
-Var han oförskämd? -Nej, bara…
-På väg till nästa grej. -Ja.
-Det var bara det. -Han har för mycket att göra.
Det tror jag i alla fall.
Vill han ses?
Jag tror inte att han vill det.
Jag möttes hela tiden av: "Du är dina föräldrars son."
Och när man blir förälder
så tror man att man inte ska göra samma misstag som ens föräldrar gjorde.
-Och så gör man… -Man gör dem alltid.
…andra misstag eller samma misstag fast på ett annat vis.
Ella sa nyligen:
"Jag minns bokstavligen inte dig från när jag växte upp."
Ja.
Så vad har du gjort den senaste veckan?
Tja, jag har bara jobbat. Familjen var i Los Angeles
så jag har jobbat allt jag kan.
Jag har bara haft en dag ledigt den här veckan.
-Så, ja. -Åh. Tja…
Men för alla misstag jag gjorde som förälder… Jag har gjort en del.
Du finner det chockerande, jag vet.
Och också… ja, de klippte bort mig.
Jag klippte bort dig ur Secret Life of Walter Mitty.
Det är nog det sämsta beslutet jag tagit i mitt liv.
-Va? -Du ser så gullig ut.
Det är för… Jag jobbar.
-Allt handlar inte om dig, Walter. -Va?
-Du är så söt. -Jag var jätterädd.
Jag var jätterädd att det inte skulle vara logiskt i filmen.
Nej, nej… Det handlar om mina egna problem med min egen besatthet av mitt jobb,
-eller "perfektionism." -Jo.
Känns det bekant?
-Kanske. Ja, jag skulle tro det. -Med mig?
Jag tror att det finns sådant som, efter en svår dag,
eller om något har gått fel,
så kan du fastna i ditt eget huvud. Fattar du vad jag menar?
Och jag tror att när du väl går till den platsen…
…är det svårt att ta sig ur.
Så det lägger en blöt filt över… Du vet, det roliga
med att vara på semester. Hänger du med?
Du försöker balansera så många olika hattar.
Du är regissör, skådis, producent, manusförfattare.
Men också pappa. Visst?
Och ibland kändes det som att det kom sist i förhållande till de andra sakerna.
Det var en gång
jag satt i köket med Quin, när han var liten,
och berättade att jag skulle göra Natt på museet 3,
och var tvungen att åka till Kanada i några månader.
Och jag såg hans ansikte falla och han sa:
"Jag önskar att du kunde stanna hemma."
Och jag minns att jag patetiskt sa:
"Men du älskar Natt på museet." Men det spelade ingen roll för honom.
Ironin är att jag trodde att jag gjorde det bättre än mina föräldrar,
jag trodde att jag fixade det. Jag flög hem på helgerna
och hade ordnat speciella lekplatser i kulisserna för barnen när de kom på besök.
Men i verkligheten, och att höra dem prata om det,
det var samma sak för dem, som jag gick igenom när jag var liten.
Men jag såg det inte.
-När vi separerade… -Visst.
Det kändes som att: "Åh, jag misslyckas med det här." Och: "Se på mina föräldrar."
De hade ett otroligt, över 50-år långt äktenskap.
-Ja. -Och jag kan inte leva upp till det.
Det är inte så lätt att vara gift med dig. Förstår du?
-Älskar du mig? -Va?
Älskar du mig?
Vad gör jag?
Älskar du mig?
Om jag älskar dig?
Våra barn växer upp Och din mamma är tillbaka i stan
Du är upprörd, du vill ut Gå in, lägg dig ner…
Nattklubbarna drev mig meshuggah.
Behovet av att uppträda där,
och vara urrolig varenda minut, två gånger per kväll.
Framför så många som inte brydde sig om vem jag var.
Förstår du?
Jag sa: "Jerry, jag vet inte var sketchen slutar och äktenskapet börjar."
Jag ställer en fråga…
Stiller och Meara-konceptet blev… betungande för dem.
De kände sig fångade av det.
Min fru, Annie, är förutom komiker
också skådespelare.
Men ingen visste om det när vi var komiker.
Och det här är något hon alltid har velat.
Som komiker kunde vi inte projicera två olika bilder på samma gång.
En dag sa hon: "Jag vill göra det här.
Jag vill att det ska bli så här." Och jag sa: "Jag stöttar dig."
Efter ganska många år
Är det bra att veta
Jag älskar dig.
Vi var tvungna att sluta med sketchen.
Vilket var en… risk eftersom den, på sätt och vis, började ta fart.
Jag är färdig med tokerierna,
och det ytliga och skandalerna. Alltihop.
Herregud, alla år jag slösat bort på det billiga skräpet.
Jag hade skrivit pjäsen, The House of Blue Leaves.
Vilken hade en karaktär, Bunny, hjältens flickvän.
Vi höll oändliga provspelningar för rollen.
Och en dag ringde producenten och sa:
"Jag lunchar på The Russian Tea Room, och jag har precis sett Bunny.
Hon sitter vid bordet bredvid.
Det är Anne Meara."
Och jag sa: "Men jobbar inte hon med Stiller och Meara?
Jobbar hon ensam?" Han sa: "Tja, det finns bara ett sätt att få veta."
När jag träffade Anne fick jag till min lycka veta
att hon hade varit med i Ulysses in Nighttown,
som, du vet, seriös skådis.
Hennes agent ville inte att hon skulle vara med i en off-Broadway pjäs.
På den tiden låg det ingen prestige i off-Broadway,
det var i ordets sanna mening en alternativ teater.
Hennes agent trodde att det skulle vara förödande för hennes karriär.
Hon brydde sig inte, och skrev på.
Och är det något jag hoppas att ni kan hitta,
är det när Anne tog med sin lille pojke dit.
Ben.
Truck and Warehouse-teatern.
Du håller i en kopia av mitt manus och går igenom det,
ändrar, river ur sidor…
Och jag bugar och tackar: "Ja, tack, tack så mycket, herr Stiller."
Ja.
Det som är fantastiskt, efter att ha arbetat med komik i så många år,
så kunde hon ta steget över till mer seriösa roller.
Pjäser av Eugene O'Neill
och Richard Greenberg och andra respekterade manusförfattare.
Faktumet att Annie gör det här
gör att jag känner mig jätteviktig, och en del av en dröm som blir uppfylld.
Hur får ni äktenskapet att överleva, har ni rivalitet på hemmaplan?
Jag menar, ni är skådisar.
Finns det en naturlig rivalitet
mellan man och hustru?
I vårt fall gör Annie allt jobb just nu,
i förhållande till att synas.
Hon är med i en pjäs, The House of Blue Leaves,
vilket får henne att fortsätta framåt, konstant…
Jag tror att utsikten att arbeta ensam
var något han både önskade,
men också fann avskräckande efter deras framgångar,
tanken på ifall han kunde göra det själv.
Folk inser inte att pappa var en väldigt spirituell person.
Han hade en energi runt sig.
Om man hade gjort illa en armbåge eller så,
så la han händerna på den för att hela. Sådana saker.
Han var en väldigt, väldigt djup person.
Han trodde verkligen på sig själv.
En gång när vi var på semester i Spanien…
…så bjöd de in folk till en tjurfäktning.
Och han mötte en tjur på arenan.
Han… gjorde det.
Han hade något i sig
som gjorde att han var redo att möta en tjur och bara köra på.
Det känns som att jag alltid försökt leva upp till den sortens person han var.
Lyssna, din pappa var ett sorts helgon.
En del av honom var en nioåring.
-Ja. -Hänger du med?
-Han hade det kvar. -Ja.
-Här är ett brev från honom. -Åh, wow.
"Käre Chris, lappen du lämnade på min spegel sitter kvar där.
Fortsätt bryta ny mark
i de där silkesshortsen från Harrods."
Ja.
Det är fantastiskt, verkligen, allt det här.
Ja. Hurlyburly.
Jag menar, jag minns pjäsen så väl,
för ni var med i den och Mike Nichols regisserade.
Blev ni… Var det under den ni kom varandra nära, du och Jerry?
Nej, jag kände Jerry sedan långt tidigare.
-Sedan 60 år nu. -Okej.
Joe Papp öppnade Delacorte-teatern.
-Shakespeare i parken. -Ja. Jerry var med i föreställningarna.
-Ja. -Och kanske även Anne.
-Tidigt, ja. -Och det var där jag träffade dem.
Din mamma skrämde mig lite.
Jo.
Hon… Hon tittade på mig
och jag visste att hon, du vet, hade mitt nummer.
-Nej? -Jo.
Hon tittade på mig och jag visste att hon kände min sanna natur.
Ja.
Men också, jag jobbade med Jerry.
Och det är något väldigt intimt att arbeta tillsammans.
Jo.
Jag tänker på det som en cirkusgrej, som en trapetskonst.
Du vet, när man gör en volt i luften
och måste lita på att någons händer tar emot en.
Du vet, att man kan fånga dem.
Jerry var sådan, han var en klippa.
Vad händer, Z?
-Du kommer inte att tro det. -Du känner mig, jag tror på allt.
Ett tåg har blivit kapat.
Det tror jag inte på.
Jag var med i en film.
De frågade mig om jag ville göra Pelham 1-2-3 kapat.
En så bra film.
Pelham här. Vad hände med Garber?
Även stora män måste kissa.
Jag gillar hur vi alla blir upprymda av det, du vet?
Du vet, och jag ser att du också blir upprymd.
-För du var… -Ja, jag var…
…i baksätet på en av bilarna i scenen.
Gränspolisen.
Ni måste ändå betala.
När de filmade scenen
så var jag i bilens baksäte hela tiden.
Det var den första filminspelningen jag någonsin var på.
Herr Latimer, var har ni varit idag?
Tänkte du när ni filmade: "Det är så häftigt.
Pappa spelar… du vet, med Walter Matthau."
Något klickade, det var det här jag ville syssla med.
-Säkert? -Säkert? Fråga vem som helst.
Det är som ett klassiskt slut i en film.
Förlåt att vi har stört, herr Longman. Kom nu, Rico.
Han nyser. Klipp till ny scen, dörren öppnas
och Walter Matthau sticker in huvudet.
Och så börjar musiken. Da-da-da…
Om behovet uppstod
tror jag att vi skulle uppträda på en klubb imorgon. Om det var så.
Men jag gillar det mycket mer, och du med, tror jag…
Säg åt mig att vara tyst.
-Tyst, Anne. Låt mig berätta om oss. -Okej.
-Håller du med? -Jag älskar honom så.
The Ritz spelas här på Paramount-teatern,
med Rita Moreno och Jerry Stiller i huvudrollerna.
Hans hit? The Ritz.
Ja. Hör upp, om ni kommer till New York
måste ni gå och se min make, han är fantastisk.
Och Jack Weston och Rita Moreno är också med i filmen,
The Ritz.
Vad handlar den om?
Tja, den utspelar sig vid ett ångbad för homosexuella.
Och den är rolig.
Det var på toppen av deras popularitet,
i förhållande till vad de erbjöds och vad de utvecklade.
Där är manuset till Katastroflarm.
Kalifornien, här kommer jag
Jag var faktiskt med i tvåan, vilket var en nyinspelning av originalet
med Amy och Libra max, Adams syster och Halle Michaels från vårt hus.
Nu gäller det. Rabbla era böner nu.
Vi närmar oss tanken om separation.
Det finns en viss beståndsdel
i att vara borta från varandra och att vara tillsammans som är bra.
Har ni sett mycket av varandra på sista tiden?
Nej, men jag gillar att arbeta och jag gillar att se honom arbeta.
Återföreningarna är toppen.
Vi har äntligen nått flygplatsen.
Självfallet såg några fans mina föräldrar, och tog kort.
Nyinflyttade i Kalifornien.
Vi bor i ett lägenhetskomplex som heter The Westview Tower.
Precis söder om Sunset Boulevard.
Vi ska till Disneyland
och Knott's Berry Farm och guidningen på Universal Studios.
På filminspelningen och se på när de filmar mamma.
Med oss idag har vi en speciell gäst, Annie Meara.
Annie har huvudrollen i en speciell världspremiär från CBS,
Kate McShane.
-Tack så mycket. -Och Anne kommer att vara allvarlig.
-Ja. -Kate McShane är allvarlig.
-Det stämmer, hon är advokat. -Inget trams där inte.
-Hur ser jag ut? Okej? -Du verkar nervös.
Åh, tack, schysst kompis du är.
Dräm bara till grabben i ilskans hetta.
Förlåt, grabben. Jag är ledsen.
Det första jag var med i var mammas tv-serie.
De gav mig rollen som son till en av hennes klienter.
Vi filmade i Paramount Studios och jag väntade på min tur,
och de hade en röd lampa, som lyser när det är ens tur.
De sa: "När lampan lyser kommer du ut."
Och jag var så nervös inför min entré.
Jag vet det.
Du var modigare än mig.
Du gjorde ju Älskare och andra skojare när du var åtta år.
Jag vet, men det märks att jag är livrädd.
Hysteriskt nog så sjunger jag falskt och Cloris Leachman sjunger med, som hjälp.
Jag älskar dig innerligt
Innerligt, kära du
-Hon sjöng falskt och… -Hon sjöng inte falskt.
Det var ett vackert barn.
Har aldrig sett en sådan vacker… Amy Stiller.
Och Benjy är en underbar unge med. Ifall att han tittar.
Sjunger han?
Nej, men han spelar sked.
Det är nu, i dokumentären, vi klipper
och hoppar till ett klipp av oss på The Mike Douglas Show, 1974.
Ta det bara lugnt. Kom ihåg att det bara är 30 miljoner som tittar.
Ljuset var väldigt starkt.
Jag ville inte göra bort mig. Och jag insåg inte hur illa vi spelade.
-Tror jag. -Ja.
Bravo! Bravo!
Jerry Stiller och hans fru Anne Meara.
Hur går det? Jag vet att Anne filmar sin nya serie inför hösten.
Och Jerry filmar också.
-Joe and Sons. -Se på den.
-Ni är båda med i en serie i år. -Ja. Det är…
CBS håller ihop vårt äktenskap.
Om båda de serierna hade varit framgångsrika
hade det förändrat våra liv.
De hade troligen flyttat till Los Angeles, eller varit där mycket.
-Vad är du? Ett träd? -Jag är den mäktige eken.
-Anne Meara. -Va?
Hur skulle du sammanfatta dina känslor 1975?
Vi hade ett väldigt bra år, Jerry och jag.
-Känslomässigt? -Bådas serier lades ner?
-Var det bra? -Vi fick ju göra dem från början.
Jag menar, i alla fall. Jo, vi hade två serier som lades ner.
Men… Vad? Du vet? Jag hatar att säga som Pollyanna:
"Bättre att ha gjort det, än inte alls."
Och vi köpte fina julklappar i år.
Inför nästa år lovar vi inte familjen någonting.
-Titta på pappa. Titta på pappa. -Ja, pappa bara: "Gene!"
-Pappa vill ge honom en käftsmäll. -Ja.
Mamma ville vara lycklig, oberoende av framträdandena.
Och för pappa var framträdanden så viktiga
-att de var del av hans lycka. -Fattar.
Så det fanns en anspänning mellan dem.
Men de pratade inte med mig om det.
Varför skulle de lägga problem relaterade till sina karriärer på oss?
Fast ni fortfarande levde mitt i det.
-Och vi kände av den. Ja. -Den anspänningen. Ja.
Saker och ting förändrades i branschen,
och det var en tuff tid för dem.
GÄSTARTIST
De gjorde cameoroller i olika serier.
Det fanns tillfällen när de hade en del framgång
utan varandra.
De började få filmroller lite här och där.
Det är mänsklighetens tragikomedi.
Det kan få en sten att gråta!
Mamma gjorde Archie Bunker's Place.
Hon fick två utnämningar för Archie Bunker's Place.
Tänker ni ungar aldrig på någon annan är er själva?
De försökte bara finna sin väg på egen hand.
Det var en svårare tid för pappa, för att han hade ett sådant bekräftelsebehov.
Och lika besatt som han var av hantverket,
jag förstod det när jag gjorde alla misstag med mina egna barn,
att… du vet, det är jättesvårt.
Det är jättesvårt att…
…balansera allt. Jag gjorde så många misstag.
Jag gjorde nog fler misstag än vad pappa gjorde.
Nu snackar vi.
Det är en snygg kostym.
-Pappas. -Han måste vara speciell.
När jag tänker på det
var det han som var där för oss när vi behövde det.
När jag hade hemlängtan på lägret kom han och besökte mig.
Eller när jag tog syra när jag var sexton och blev rädd,
var han den som mediterade med mig och…
Jag menar, mamma klarade inte av det. Hon stängde av, på sätt och vis.
Men han fanns där, han kunde vara väldigt känslig och trygg.
Jag tror att han ville skydda oss från smärtan han kände.
Uppmuntrade du Ben att börja i branschen?
Nej, det är en för tuff bransch.
Jag hatade tanken på… avslag.
Jag ville inte att Ben eller Amy skulle ha det så.
Han var den sortens person som inte kunde låta bli att hjälpa till.
Och han berättade inget. Det gjorde mig galen.
Han… Om jag fick en dålig recension när jag började arbeta
så skrev han ett brev till recensenten…
…om hur fel denne hade.
Pappa var överbeskyddande på ett sätt som… kvävde mig.
Han gjorde saker för att han inte trodde att vi kunde…
Göra det själva.
Man måste göra misstag. Man måste… Man måste falla.
Och han ville inte det. Och jag tror att…
Jag kände mig, hm, paralyserad.
Saken är den att du hade något du kunde sätta tänderna i.
Jag minns inte att jag någonsin kände så om något.
Jag kände mig bara avskräckt och eftersom jag var äldst, en massa förväntningar.
-Avbrott, avbrott! -Nej då, det är inget avbrott.
Jag är trött på det. Jag är trött på pappa. Jag är trött på…
…allt. Gå härifrån…
De här filmerna brukar vara negativa.
Och det var en tuff tid för kvinnor.
Ja, och vi var inte heller anonyma.
Så vi kunde inte misslyckas i stillhet.
Nej, och jag fick många möjligheter,
men jag visste inte vad jag skulle göra med dem.
Jag visste inte vem jag var.
Jag ser tillbaks på det och det var så smärtsamt.
-Och… Jag kunde inte… -Ja. Ville du…?
Vad ville du göra?
Tja… Jag vill bara…
När jag spelade amman i Romeo och Julia tänkte jag:
"Jag vill få folk att skratta. Göra det här."
Det var därför, under alla år som jag jobbade som servitris och du blev berömd,
fattar du hur jävla svårt det var för mig?
Jag menar, en del av det var karaktärsdanande. Till… en viss punkt.
Uppenbarligen har skådisars barn sina problem…
-Jo. -…i livet.
Och även om du är skådisföräldern i den här situationen,
så är du också någon jag kan relatera till som en som har skådisföräldrar.
-Visst. Ja. -Men det går inte med mamma.
-För hon hade… -Hon är en skådisförälder.
-Hon hade normala föräldrar. -Hon… normala!
Ni är hemska.
De är föräldrar till två barn.
Och deras äktenskap har varat framgångsrikt i mer än 21 år.
Vi hoppas i alla fall det… De får inte separera
förrän efter det här programmet har sänts. Och reprisen.
Efter reprisen gör ni vad ni vill.
-Skilda vägar in i solnedgången. -Skilda vägar.
När vi började
kände vi att sketchens framgång skulle få äktenskapet att fungera.
Men så blev det något annat.
-Man måste ha framgång i livet. -Pressen.
Och om framgången…
…kan komma i vägen för den sortens äktenskap
man önskar,
så måste man vara villig att släppa en av sakerna.
Du förstår, när man börjar så vet man inte vad som ska hända.
Du är nygift. Klarar du av livet som gift en längre tid?
Vi gjorde det av fel skäl.
Jo. Och plötsligt växer man upp.
Och i tanken så omförhandlar man äktenskapet
under tiden det pågår.
Deras äktenskap…
De jobbade på det.
De gick i individuell terapi.
De gick i parterapi.
De gick två-tre gånger i veckan tror jag.
Och efteråt fikade de alltid och pratade och knöt an till varandra.
Genom terapin lärde vi oss också
att våra privatliv var viktigare än våra liv inom teatern.
Och jag började se på våra liv på ett nytt sätt.
Jag tror att de släppte på en hel del förbittring.
De kom närmare varandra och de tog hand om varandra.
Våra tv-serier lades ner, men vårt äktenskap lever.
Det stämmer.
Det är väldigt svårt i den här branschen.
Jag visste inte om Kalifornien
innebar att vi skulle vara tillsammans
efter att ha jobbat separat, och tillsammans, och allt.
Och jag är så lycklig över att vi gjorde det och det har verkligen löst sig bra.
-Det är ganska häftigt. Får jag läsa? -Ja.
De var med i ett pilotavsnitt, visste du?
-Och… -Ja.
Det stod: "CBS har publicerat sitt program…"
-Vem…? Är det pappa? -Ja.
Jerry, vi hinner inte med det just nu.
Hinner vad då? Grattis på årsdagen, det var bara det.
Åh, ja. Grattis på årsdagen.
"Jag måste kanske ta ett steg tillbaka från att spekulera
om ifall pilotavsnittet köps in.
Anne säger: 'Förstör inte vår tid ihop med att prata om pilotavsnittet.'
Jag inser att det är det som har skapat avgrunden emellan oss.
Mitt desperata behov av att knyta samman det vi gör på scenen
med vår tid tillsammans.
Mitt försök att greppa framgången, att jag söker den så desperat,
gör att jag blir medveten om någonting inuti mig som säger att jag är okej, mer."
-Vart tar tiden vägen? -Jag vet inte.
Jag… Jag vill ha mer liv.
Jag ser alla möjligheter nu.
Jag kunde ha varit… Jag kunde ha varit en…
Mer än en tävlande… Jag kunde ha varit…
Du kan inte sluta avbryta.
Okej. Men du måste lyssna
-när jag pratar. -Jerry, jag gör något.
Jag läser. Du måste vänta tills jag har läst klart.
-Men… -Sluta!
-Jag pratar med mig själv nu. -Prata med dig själv för dig själv.
Ingen talar om för Frank Costanza vad han ska göra!
Det stämmer! Vilka i helvete är de? Hur understår de sig?
Aj! Pappa.
Jag var 65 år och fick inga jobb.
Och jag bara väntade.
Larry David ringde.
"Vi vill att ha dig som ersättare för pappan i Seinfeld."
Du vet, jag kan inte förmå mig till att spendera någon av dem.
Jag har en sorts…
…fobi!
Löjlig? Jag ska visa dig löjligt. Ge hit!
Det känns som att han hade en massa saker inom sig som…
-Det kom ut… -Det kom ut i Seinfeld.
När mitt blodtryck blir för högt säger mannen på bandet att jag ska säga:
"Rofylld nu!"
Jag fick kontakt med min inre ilska.
Det är vad min…
Det är vad min fru brukade säga.
Vi… Vill du prata, Jerry? Jag vill inte avbryta dig hela tiden.
Om du har ett behov av att säga något så säg det.
För vi är Mikes gäster den här veckan.
-Det stämmer. -Och som hedersvärdar
borde vi bidra på något sätt.
När han släppte ut all den ilskan
som hade varit… nedtryckt i hela hans liv.
Den kan ha varit därifrån som karaktären delvis kom.
Sjung med mig, allihop!
Bjud mig på balen…
Lika mycket som man älskar teater
och lika mycket som man får från publiken,
när man är på tv, så ser hela världen en.
Vilket är underbart, för jag har alltid velat vara älskad av alla.
-Hur är det? -Jag tittar på ditt program. Gillar det.
-Jerry Stiller. Hur är det med Meara? -Anne Meara är i god form.
Jag tror att när pappa fick Seinfeld
kunde även mamma slappna av lite,
för hon behövdes inte för hans framgång.
Det kan ha varit en lättnad för henne.
Jag tror att jag är i den åldern
när man, om man inte reflekterar över saker, så är det något…
Då är man förlorad. Det är aldrig försent att göra förändringar. Jag säger bara det.
Hon har äntligen slutat röka och dricka.
Och hon har också medgett… Var allt det kom ifrån.
Många känner att det är för smärtsamt
att utforska vissa områden,
men jag har funnit det väldigt läkande att komma i kontakt med min upprördhet,
som jag inte kunde hantera i det förgångna.
Och när saker inte hanteras när de sker
så kommer de vanligtvis ut på skadliga sätt senare.
Det var vackert. Jag menar, hon verkligen, du vet…
…växte.
Men pappa accepterade det aldrig, du vet?
Även när hon gick på möten varje dag hos AA
och sa: "Jerry, jag är alkolist", du vet.
Och han sa: "Nej, var inte så hård mot dig själv.
Du vet, du har stor press på dig och…"
Du vet, han ville aldrig kritisera henne på något sätt.
Han älskade henne alltid villkorslöst.
-Är det After-Play-originalet? -Jag hittade det bland hennes saker.
Wow. Det är så häftigt.
Anne är stjärna och manusförfattare till After-Play,
en off-Broadway föreställning på Four-teatern i New York.
Det var förvirrande. Mikey!
Det är episkt, för Guds skull!
-Det är scenen med vantarna! -Vilka vantar?
Hon pratar med två flickor som, tror jag, symboliserar dig och mig.
"Suzie och Polly? Vad är det för fel på dem? De är underbara."
"De bär på en stor ilska. Jag var aldrig där för dem.
Även när jag var där, var jag inte närvarande."
"Sluta anklaga dig själv. Du var en fantastisk mamma."
"Vi hade båda karriär, för Guds skull."
"Vi ville båda ha rikedom och berömmelse."
Det känns som att jag pratar med mig själv.
Kanske för att jag… De replikerna som Anne har skrivit
är i grund och botten något vi har sagt vid något tillfälle i våra liv.
"Så trevligt att umgås med er. Jag kanske tar en till drink.
Raziel räcker henne örhänget.
Jag tror du tappade det här."
"Mitt örhänge! Jag trodde att det var förlorat."
"Ingenting är förlorat, ma'am."
Det känns… Kanske på grund av min egen upplevelse av äktenskapet,
men jag har en mycket större empati för dem nu.
På grund av… det jag har gått igenom i livet,
och att jag har insett hur svårt det är att göra det de gjorde.
Han älskade att komma hit,
-farfar Jerry. -Ja.
Christine och jag hade varit separerade i några år
när pandemin slog till
och vi bestämde oss för att återvända till huset med barnen.
-Det trädet där… -Och det där borta.
Det var hans favoritträd. Den stora tallen.
Helt plötsligt var vi tillsammans i huset
och under samma tid började jag också göra filmen.
Så allt kom samman.
-Och hon använde ordet "glädjebefriat." -Ja.
Vi pratade om vad vi gick igenom, våra problem,
och tittade på vad mina föräldrar hade gått igenom,
på ett sätt som jag inte hade betraktat det tidigare.
Om någon hade sagt att jag vid min ålder skulle…
…du vet, vara lyckligare nu än i min ungdom,
så hade jag sagt: "Hur?"
Det är fantastiskt, är det inte? Att upptäcka att det är möjligt.
Tack. Ni är väldigt snälla.
Jag… Jag vill säga något litet… Lite om mitt liv. Jag hoppas att det…
Jag har uppträtt några kvällar
när sketchen handlar om, öh, mitt liv.
Jag… Jag får en kick av det.
Det är den delen av mitt jag… Det är vad jag alltid har velat göra.
Jag har alltid velat arbeta ensam.
Jag vet. Jag vet. Det är bara det…
Tack så…
Åh, där är hon. Det är…
Det är min fru. Den underbara… Anne Meara.
Det är hon, ja.
Konstigt nog så satt Anne i publiken
och hon började avbryta mig.
Du är så allvarlig.
Det blir liksom, dystert.
Det är som om du läste haftarah på din Bar Mitzvah.
Så helt plötsligt
var vi Stiller och Meara igen.
-Hur är det? -Hur är det?
Jag heter Hershey Horowitz.
Jag heter Mary Elizabeth Doyle.
-Är det du? -Är det du?
-Det är jag. -Det är jag med.
-Mary Elizabeth Doyle. -Hershey Horowitz.
-Åh, så kul att träffa dig… -Du är dig lik!
Åh, sluta.
Vad är du mest stolt över i din karriär?
Det jag är mest stolt över i mitt liv, hm…
…är att ha lärt känna min man på djupet.
Och att respektera honom och respektera det vi skapade tillsammans.
Okej. Är du säker på att du vill ha halva?
Jag hatar tofu.
Hon skrev några pjäser och så skrev hon om sitt liv.
Allt det här är drömmar.
"Jerry ligger på sängen bredvid mig och Ben i Nantucket.
Jerry och jag håller varandra i händerna.
Jag känner hans hand och hans hud.
Solen värmer på ryggen där jag ligger i sängen med ryggen mot fönstret.
Jerry säger: 'Det jävla planet lyfte aldrig, så jag åkte hem.'"
Vi hade ett hus i Nantucket
och det var en av deras favoritplatser.
De är begravda där tillsammans.
Efter mammas stroke
kunde hon inte kommunicera.
Men om man tittade henne i ögonen såg man att hon fanns där inne.
Hon blev mer eller mindre helt paralyserad.
Men hon kunde…
När vi sa något roligt så skrattade hon.
Och vi höll henne sällskap och försökte få henne att skratta.
Amy gjorde karaktärer och jag gjorde karaktärer.
Om hon skrattade, så kändes det som om jag hade gjort bra ifrån mig.
För hon var en tuff publik.
Under ett antal år.
Två år, tre år. Spelar ingen roll.
Och så…
Jag ville bli skådis och jag…
…pluggade i New York och…
…träffade Anne Meara.
Det var en stor grej.
Hon var den mest otroliga personen i hela världen, Anne Meara.
Jag har aldrig träffat någon som hon.
Jag…
Vi blev förälskade eller något sådant.
Känner du någon bitterhet?
-Nej, inte jag. Inte längre. -Okej.
-Jag älskar dig så mycket. -Jag vet. Jag älskar dig. På samma vis.
-Älskar dig. -Älskar dig så mycket.
-Pappa, berätta något. -Öh?
Är det här bättre än något annat, att vara vid liv?
Ja. Det är så livet är.
Ja? När vi dör, så dör vi tillsammans du och jag.
Ja, okej. Okej, håller hand och allt.
Det stämmer. Vi håller hand.
Vi kan ha kul tillsammans, var vi än hamnar.
Ja. Ja.
Kan vi gå på föreställning där uppe?
Jag brukade ta med dig… Ja, jag tar med dig var som helst.
-Vill du säga något till Ben? -Hej, Ben. Hur är det?
Du ville säga hej till Amy, eller hur?
Hon är i underhållningsbranschen med. Väldigt, väldigt talangfull liten flicka.
Det är ett mirakel. Det förs vidare från en…
…person till nästa…
Kalla det ett mirakel om du vill.
-Ja. Det gör jag. -Ja, ibland finns talangen…
…någonstans inuti en och förs vidare.
Ja. Ja.
-Vad är det? -Det är en bandspelare.
-En bandspelare. Åh. -Ja.
Vad du än säger fastnar på bandet.
-Så att du finns kvar. -Ja.
Du försvinner aldrig.
TACK TILL MIN VÄN MARK ROMANEK SOM HJÄLPT MIG ATT GÖRA FILMEN.
Översättning av My Johansson