Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Un tagad – Stillera un Mieras komēdija!
Paldies!
Dāmas un kungi, mēs dzīvojam neprognozējamā laikmetā.
Var notikt jebkas.
Mēs ar Džeriju vēlamies parādīt, kas notiktu,
kad pirmo reizi satiktos pasaulē pēdējie divi cilvēki.
-Čau! -Sveiks!
-Vai, kā es priecājos tevi satikt! -Un es tevi!
Tas tik bija kaut kas.
Jā, es visur izmeklējos. Bet nav neviena cita.
-Šķita, ka esmu viens. -Man arī!
-Kā mums ir paveicies! -Vai ne?
-Es ko tādu negaidīju. -Jā!
Nu, man horoskopā bija rakstīts – labāk neko neplāno.
Redzēji, kas notika 6. avēnijā?
Jā. Un tur taču nesen vēl uzklāja jaunu asfaltu.
Nu, laikam no mums atkarājas.
Es teicu, tas atkarājas no mums.
Kādā ziņā?
Nu, izskatās, ka uz mums tagad ir liels spiediens.
Lai sāktu dzīvi no jauna.
Ak jā! Tev taisnība. Mums ir daudz darāmā.
Mums ir jāpārbūvē, jāsatīra, jāsastāda dārzeņi.
Jā, tas arī.
Es domāju par to, ka esi pēdējā sieviete,
bet es – pēdējais vīrietis.
Mums ir daudz svarīgākas lietas…
darāmas.
Mums ir jārada lietas.
Zini, mazas lietas.
-Tu domā rokdarbus? -Nē, nē. Es domāju…
Cilvēkus. Jārada mazi cilvēki.
Kā bija uzaugt šovbiznesa ģimenē?
Kādi bija jūsu vecāki?
Mēs šajā šovā dievinām jūsu māti un tēvu.
-Dižais Stillers un Miera. -Stillers un Miera.
Šī jaunekļa vecāki.
Ak, Ena un Džerijs! Stillers un Miera. Tu esi viņu puisēns.
Jūsu tēvs seriālā Sainfelds atveido pašu smieklīgāko tēlu.
-Bez šaubām. -Es, nu… Es piekrītu.
Un tad viņš tā iebelza pa pakausi! Kas par skatu.
Iesaistīsiet arī savus vecākus?
-Nu… kur tieši? Tā kā… -Jebkur.
Pastāstīsiet, ko vecāki jums sniedza kā komiķim?
-Sveiki! Kā iet? -Čau!
-Vai… Jūs tomēr…
-Es zināju, ka tā notiks! -Tāpēc pielikām tev mikrofonu. Jā.
-Taisām cinéma-vérité mākslu? -Jā.
Eimija un Bendžijs.
-Gandrīz pilnīgi… -Čau!
Vai die!
Redz, kam tikuši tēta sprogainie mati, vai ne?
Tā gan. Bet viņai ir dabīgi mati.
-Joprojām smejies par vecākiem? -Jā.
Tavuprāt, viņi ir smieklīgi?
Lūk… Ena un Džerijs. Man patīk šī bilde.
Viņi mājās mēģina?
Tik daudz foršu bilžu.
Izmēģinājāt jokus uz bērniem?
Tu uzdrošinies izprašņāt bērnus? Tu centies ierakties manā dzīvē!
Nē, es tikai vaicāju, vai stāstāt viņiem jokus…
Esat domājuši par iesaistīšanos šovbiznesā?
Jums ir kāds muzikāls talants?
Vai arī darāt smieklīgas lietas, gluži kā jūsu vecāki?
Eimija?
Nu, sāksim ar to, ka ienākam dzīvoklī un…
-Jā. -Bet tam īsti nav konteksta.
Un es domāju, kāds varētu būt filmas sākums…
Varbūt – ņemot vērā, ka pārdodam dzīvokli – šķirojam mantas.
Vai…
Varbūt vienkārši par to runājam. Varbūt sākam ar tiem kadriem
un tad turpinām ar šo ainu. Un tad…
uzdodam jautājumu: "Kāpēc vispār veido filmu?"
Jā, it kā…
-Es tev prasu? -Jā.
Labi.
-Jā. -Jā.
Mēs… Mūs tagad filmē. Tad sākam?
Droši.
Bla-bla-bla…
Tātad, Ben…
Klusumu, lūdzu!
Pieci, četri, trīs, divi…
Ja tas ir par mums,
Stilleru un Mieru…
Kā divi cilvēki, kas…
Nav runa par to, ka viņi strādā kopā,
bet gan to, kas notiek, kad strādā kopā
un sakašķējas savā starpā.
-Pazūdi no šejienes! -Pazūdi?
-Jā.
Protams! Kā gan man tas neienāca prātā! Tu gribi, lai es pazūdu…
Var attīstīties neprognozējami. Var būt gan…
Manuprāt, paliekam pie Enas un Džerija. Džerija un Enas.
Viņi nav superzvaigznes.
Tie ir mākslinieki, ko pazīst tie, kas skatās televizoru.
Viņi ir precēti, viņiem ir bērni.
Un viņi cenšas tikt galā ar abām šīm šķautnēm.
Kad tētis nomira 2020. gadā,
mamma jau piecus gadus bija viņsaulē.
Karjerā guvu zināmus panākumus,
bet personīgajā dzīvē gan nebija tik labi.
Jutos kā no laivas izmests, nelaimīgs un atsvešinājies…
no savas ģimenes,
bērniem. Biju savā ziņā pazaudējies.
Vispār ir pat ļoti labi!
Nē, nefilmē mani.
Es aizdomājos par vecākiem un to…
stresu un spriedzi, ko atceros no bērnu dienām.
Un spriedzi, kad viņi strādāja kopā.
Un kā viņi to visu piedzīvoja, bet palika kopā.
Mēs paliksim kopā.
-Manuprāt, jūs… -Es to tagad zinu.
Bija brīdis, kad nezināju, bet tagad zinu.
Šķiet, ka es gribēju uzzināt, kā viņiem tas izdevās.
Oho!
-Pilns ar kasetēm. -Jā.
-Džerijs, kā jau zini, visu filmēja. -Oho!
Nu, tādas ir mūsu dzīves.
Brīnišķīgi!
Ja pirms laulībām tu zinātu,
ka es šādi uzvedīšos,
-būtu mani precējusi? -Tu domā šo visu gadu laikā?
Noteikti nebūtu tevi precējusi.
Nereāli. "Eimija runā ar Bendžiju". "Bendžijs runā ar Eimiju".
Pastāsti, Bendžij, ko tev patīk darīt kopā ar Eimiju?
Nespēju noticēt, ka viņš visu ierakstīja.
Spēlēt Smaidīgo seju.
-Kas ir Smaidīgā seja, Bendžij? -Tā ir spēle.
Viņam nemitīgi bija jāieraksta. Vienalga, vai tas bija privāti…
Reizēm mani tas tā tracināja.
Šķiet, Enu arī.
"Tu te raksti kasetes, Džerij, kuras neviens nekad nedzirdēs.
Kad tu nomirsi, tās vienkārši sapūs." Tā viņa mēdza teikt.
Nu, zināmā mērā bija taisnība.
Kur tieši Ņujorkā jūs dzīvojat?
Dzīvojam Riversaidraivā, Maik.
-Un… -Jā.
Mēs paņēmām līdzi video, ko uzfilmējām mājās.
Tu zini, kā to darīt, mīļais?
Tagad ir uz normālo iestatījumu. Vajag zemo. Izslēgsiet gaismu?
-Vai arī mēs… -Neuztraucies par gaismu.
Zināju, ka būs jāpārdod dzīvoklis, kur uzaugām.
Mana pirmā doma bija, ka tas ir jāuzfilmē.
Pat nezinu, vai tas ir jocīgi.
Bet tā tētis nemitīgi darīja.
Es tagad mācos par filmām, kā tās tiek veidotas.
Arī par to, kā tās rediģē,
kā saliek visas bildes kopā. Es…
Uz galda ir putns! Balodis.
Kārtīga amatieru filma, draugi.
Nerādām neko tādu, kas nenotiek jūsu mājās.
Vai, atkal saplīsa! Paga!
Man vienmēr ir licies, ka tava ģimene ir citāda,
jo viss tiek uzfilmēts.
Nebildē, lūdzu!
Nebildējam.
Viņā bija kas tāds, kas nevēlējos neko palaist vaļā.
Manuprāt, Džerijs vēlas,
lai par viņu neaizmirst. Un kaut kāda iemesla dēļ viņš domā,
ka tad, kad mēs aiziesim viņsaulē,
Smitsona muzejs vēlēsies visas viņa mantiņas.
Kad izdomāsiet, ko vēlaties paturēt –
-bildes, apģērbu… -Jā.
…tad zināsim, ko varam ziedot
Nacionālā komēdijas centra kolekcijai.
Prātam neiedomājami, ko viņš ir saglabājis.
Kristīgās biedrības pieteikuma veidlapa.
Niršanas maska.
Es pilnīgi…
Vai die.
Viņš pat saglabāja rakstu par filmu, kas diemžēl izgāzās.
"Pēc kritiķu domām, filma bija krimināli nesmieklīga."
Auč!
KOMIĶU ATVASE
Interesanti. Šeit ir…
Adresēts no viesnīcas Windermere, Bingemtonā, Ņujorkā
Enas Mieras jaunkundzei,
kas dzīvo Kornēlijstrītā 11.
"Otrdiena. Mīļā Eniņa!
Ir grūti iesākt šo vēstuli.
Es sēžu uz lieveņa, skatos uz Čārlza salu.
Apkārt viss vienā miglā, man tevis pietrūkst, sirsniņ.
Tā, lūk. Es kaut ko uzrakstīju."
Mēs iepazināmies 1953. gadā. Un jau tā gada septembrī apprecējāmies.
Es teicu: "Tu vairs nepaliksi pa nakti, ja neprecēsi mani."
Un viņš mani apprecēja. Šķiet, viņam patika palikt pa nakti.
"Mīļā Miera, man tevis pietrūkst, mazulīt. Es tā pēc tevis ilgojos.
Ak, kā es tevi mīlu."
"Piedod, mīļā, ka es tev nezvanīju.
Tu noteikti gaidīji stundām ilgi.
Nevaru vien sagaidīt, kad pieskaršos, izjutīšu tevi, sirsniņ."
"Ena, es tikko izlasīju, ko esmu līdz šim sarakstījis.
Šķiet, ja pārskrietu pāri tekstam, tad nenolasītu, ko es domāju.
Tādēļ, sirsniņ, es uzrakstīšu, kā nolasīt vēstules sākumu.
Pēc otrdienas rīta zvana. Pa jokam."
"Mīļā Miera. Ar emocijām. Man tevis pietrūkst. Uzstājīgi.
Manu mazulīt. Ilgojos pēc tevis. Uzsvērt vārdu "ilgojos".
Ilgojos." Tik apjomīgi, interesanti.
Neprāts.
Interesanti. Es nezināju…
Vai ne? Un patīk tā daļa ar "mīļum, mīļum".
Mēs abi centāmies gūt panākumus teātra vidē.
Un savā ziņā mūsu dzīves pārklājās,
jo neviens cits mums neticēja.
"Džerij, manu trakulīt.
Tev nebija jāskaidro vēstules sākums.
Tici man – es sapratu.
Taču, mīļum, es priecājos, ka tu izskaidroji,
jo tava režija bija vienkārši izcila."
"Džerij, rakstīji, ka nevari sagaidīt, kad pieskarsies man.
Kad izjutīsi mani.
Nu, dārgum, es nevaru sagaidīt, kad man pieskarsies. Kad izjutīsi mani.
Kad… atstarpe… mani."
Nav slikti.
Parādi… Paga, ļauj ieskatīties.
Vai!
Mūsu kopdzīve bija fragmentāra. Ilgu laiku neredzējāmies.
Vēl nepazinām viens otru. Tērējām daudz telefona zvaniem.
"Es tevi tā mīlu, dārgumiņ. Džerijs."
"Es pēc tevis ilgojos. Ena."
Oho!
Mēs tiešām centāmies, lai varētu pavadīt laiku kopā.
Forši.
Džerijs sapņoja par komiķa karjeru.
Es uz to skatījos visai vīzdegunīgi.
Es tobrīd nenovērtēju komēdiju.
Tobrīd mans aicinājums bija drāma.
Es līdzi nēsāju Eleonoras Dūzes biogrāfiju,
Konstantīna Staņislavska grāmatu Aktiera darbs ar sevi.
Pat vēlāk, kad viņa kļuva vecāka,
viņa vēlējās, lai filmējos nopietnākos stāstos.
Piemēram, veidoju tādas filmas kā Nakts muzejā vai Bēdz no bumbas.
Pirmo reizi lasu šādu dzīvesgājumu.
Vai! Super!
Tas nebija kompliments.
Viņa teica: "Jā, bet man patīk Mūžīgā pusnakts vai Grīnbergs."
-Viņai ļoti patika Grīnbergs. -Viņa domāja, ka tu pārdod savu dvēseli?
-Savā ziņā. Tā likās. -Jā.
Ironiskā kārtā tava mamma bija lieliska komiķe.
Jā, viņa lieliski improvizēja.
Viņai padevās uzstāšanās tiešraidē.
Jā.
Taču tētim tas nenāca tik viegli.
Mēs vēlējāmies uzstāties ar komēdiju.
Man labāk patika aktierspēle, taču viņam šķita, ka esmu smieklīga.
Esmu vienmēr uzskatījis, ka Ena bija…
teiksim tā, mūsu uzstāšanās kodols.
Viņa bija apķērīga, smieklīga.
Viņa zināja, kā smīdināt skatītājus. Man tas nenāca tik viegli.
Tētis bērnībā skatījās vodeviļas teātra lugas.
Edijs Kentors, Džeks Benijs.
Lai kā viņam gribējās būt tam smieklīgajam džekam,
viņš redzēja, ka Enai humors bija kā no dabas dots.
Viņš apbrīnoja viņas uzstāšanās prasmes.
Tajā ziņā viņa viņam bija ļoti vajadzīga.
-Viņš viņu ievilka komēdijas žanrā. -Jā.
Tobrīd mēs iedomājāmies,
ka varētu šo to salikt kopā, gūt popularitāti un pelnīt naudu.
Nolēmām uzstāties. Un mēs pie tā ļoti smagi strādājām.
Mēs burtiski improvizējām kasešu ierakstītāja priekšā.
Pamēģinām. Redzēs, kas sanāks.
Ko jūs gribat?
Vēlamies parunāt ar Mis pusaudze uzvarētāju.
-Vēlaties runāt ar Rozmariju? -Jā.
Pie tevis atnākuši ciemiņi!
Rozmarija, ja neklausīsi, dabūsi pa ausi!
-Mieru, kundze. -Mis pusaudze!
Jums skauž meitas panākumi?
Vai man skauž? Nopietni?
Kāpēc lai mani māktu skaudība? Viņa taču ir tikai Mis pusaudze –
populārākā un skaistākā meitene.
Viņa ir jauna un… kāpēc gan lai man skaustu?
Neraudi, mammu.
-Tu jokojies, mammu? -Jā, jokojos.
Redzi, Eimija, šis ir kasešu ierakstītājs.
Ja vēlies ierakstīt dziesmu, mēs to varam ierakstīt kasetē.
-Gribi padziedāt? -Jā.
Paskat tik! "Es ierados slimnīcā pulksten 15.00.
Es laidu pasaulē meitiņu pulksten 19.48.
Šodien piedzima Eimija Bella Sojere Stillere."
Oho!
Vai nav jocīgi, ka viņa to uzrakstīja, kad tu piedzimi?
Padziedi "Tū-ra-lū-ra-lū-ral".
Tū-ra-lū-ra-lū-ral
"Viņa ir tik skaista! Džerijs atbrauca ar vilcienu.
Viņš šeit bija pulksten 10.00. Viņš bija tik laimīgs.
Viņam nācās doties pulksten 13.00, lai paspētu uz šovu pulksten 17.30."
Kad piedzima meitiņa,
mums bija ļoti svarīgi, ka gūstam panākumus.
Es tā uztraucos, ka nenopelnīšu naudu, lai varētu uzturēt ģimeni.
Manuprāt, viņam vēlme pēc panākumiem
bija vienlīdz lielā mērā saistīta ar mākslu un ģimenes nodrošināšanu.
Viņš bija mīlošs tēvs un vīrs.
Un viņš… alka būt mīlēts.
Šķiet, viņš bērnībā nesaņēma daudz mīlestības.
Kad tēvam minēju, ka vēlos kļūt par aktieri, viņš teica:
"Kāpēc gan nekļūsti par skatuves palīgu?
Ko tu iedomājies, atdarinot Ediju Kentoru,
Džeku Beniju un Džordžu Bērnsu? Tev nav tiesību ko tādu darīt!"
Es redzēju, kā mani vecāki cenšas pārdzīvot Lielo depresiju.
Tētis sākumā bija taksists, pēc tam – autobusa šoferis.
Kā sauca to uzņēmumu?
Atceries nosaukumu?
-Ņujorkas omnibuss. -Precīzi.
-Es strādāju pašvaldībā. -Jā.
Es pārtraucu studijas. Varēju kļūt par aktieri, bet nesanāca.
Es vēlējos būt aktieris.
Un ko darīji? Uzkāpi uz skatuves
un pamēģināji?
Vienreiz, šķiet. Vai pat divas reizes. Neatceros.
Jā, man bija talants. Man ir talants.
Kas notika? Kāpēc pārtrauci?
Nezinu. Nešķita, ka man varētu sanākt.
-Bet tāpat kaut kā izdzīvoju. -Nopelnīji iztikai?
Jā, tieši tā. Darīju visu, ko vien vajadzēja. Precīzi.
Kāda jēga sūdzēties?
Mani vecāki bieži strīdējās.
Parasti par naudu.
DORĪNA STILLERE DŽERIJA MĀSA
Nemitīgi strīdējās par naudu.
Bieži vien es tad slēpos zem gultas.
Man bija bail. Un Džerijs mani pasargāja, izvilka no pagultes.
Džerijs bija brīnišķīgs brālis.
Viņš mums bija kā tēva paraugs.
Džerijs mani un Arnoldu nemitīgi sargāja.
Kā tāds sargsuns.
-Jā. Vienmēr tāds bijis. -Jā.
-Džerijs vēlējās tikt prom. -Jā.
Tobrīd tas bija iespējams, piesakoties armijā.
Mana tēta armijas jaka.
Kura?
Kad viņš atgriezās, sāka studēt Sirakjūsas Universitātē.
Viņu jau tobrīd saistīja aktierspēle.
Šķiet, viņam bērnībā patika komiķi,
jo tie viņam un viņa brālim un māsai sniedza atelpu no realitātes.
Teātrī viņš atrada sev līdzīgus ļaudis.
Pirms nomira viņa mamma, viņš viņu aizveda uz lugu,
kurā viņš uzstājās Brodvejā.
Viņa neko neteica.
Bet viņa esot teikusi, ka viņš ir galīgi garām,
kad uzstājās skolas ludziņā.
Tik ļauni.
"Es Enai teicu:
"Kad man prasīs, vai vecāki mani iedrošināja,"
es atbildēšu: "Nebija nemaz jāiedrošina.
Patiesībā tēvs mani nekad neiedrošināja.
Es visu paveicu pats.""
Tieši tā.
""Varbūt," viņa teica, "viņiem bija bail.
Viņi negribēja, ka tu apdedzinies."
Pēkšņi es attapos, ka Enai bija taisnība.
Viņi nevēlējās, ka man sāp, ka kļūstu par apsmieklu.""
Mammīt mīļā… Labi pavadīji vakaru? Tas ir…
Tev bija jautri? Tas ir, vai tev…
Džoel, vai man bija labi? Man trūkst vārdu.
Ir pagājis tik daudz laika. Kad tu vakar piezvanīji,
es teicu: "Kāds vēl Džoels?"
Mēs sākām uzstāties Grīnvičā un mazās kafejnīcās,
tādās vietās.
Iedomājies, kā es jutos,
kad tu uzrodies no zila gaisa, aizved vakariņās un uz izrādi.
-Jā. -Es iedomājos: "Kas šim lēcies?"…
Viņi izdomāja etīdes viesistabā,
kas bija 20 kvartālus no Brodvejas.
Un tad viņi uzstājās šeit,
ko raidīja visā pasaulē.
Pilsētas koordinators atnāca, paskatījās uz mums.
Mēs viņam iepatikāmies, tāpēc uz vietas mūs nolīga.
Tikām uz etīdi pie Eda Salivena.
Iedomājies, ka tur ieraugi savu vārdu.
"Eda Salivena teātris. Stillers un Miera, Rolling Stones."
Un, lūk, kur viņš ir! Tiešraidē no Ņujorkas – Eds Salivens.
Par to domājot, nāk raudiens.
Kad vēl filmēja Eda Salivena šovu,
tolaik vienu šovu tiešraidē skatījās
vecvecāki, vecāki un bērni.
Eda Salivena šovu ik nedēļu skatījās
kādi 20-30 miljoni cilvēku.
Jūties dabīgi un mierīgi?
Tā ir labi? Ir tā, kā plānojām?
-Čau! Priecājos tevi satikt. -Kā iet, vecīt?
Raidīja tiešraidē no Ņujorkas
vēl ilgi pirms bija Saturday Night Live.
Man kāds prasīja: "Vai vēlies ievākties Eda Salivena teātrī?"
Es atbildēju: "Vai ir bailīgi atrasties Eda Salivena teātrī?"
Dāmas un kungi, The Supremes.
Jā, tieši tā. Elviss Preslijs!
Bītli!
Šis bija šovbiznesa stūrakmens.
Jā.
Mamma stāstīja, ka viņa satraucās,
kad nāca ārā no ģērbtuves.
Ejot uz liftu,
braucot lejup uz skatuvi, viņai kļuva slikti.
Pilnīgi visi vēma riņķī apkārt.
Ja mēs būtu kaut kripatu gudrāki, tad būtu lietojuši narkotikas.
Te ir tāds zināms spiediens.
Mani māc ziņkāre… Tu par to arī domā? Jo…
Pie sevis nodomāju: "Tev ir viena iespēja izstāstīt šos jokus. Nesačakarē visu."
-Nu jā. -Tas ir,
es sevi kārtīgi iepļaukāju. Divreiz.
Nopietni?
-Lūk, šādi. Esi gatavs? -Jā.
-Ak tā? -Tieši tā.
Jā.
Tā bija viņu lielā izdevība.
Ja viņi labi nostartētu, tad ielūgtu uzstāties arī nākamnedēļ.
Paldies!
Šie mākslinieki, kurus tūlīt iepazīsiet, ir pilnīgi citādi.
Viņiem ir jauna pieeja komēdijai.
Viņš tagad režisē un producē Nodalīšanas otro sezonu.
Ar atgriešanos The Late Show…
Jaunekli sauc Džerijs Stillers,
savukārt sievieti – Ena Miera. Sagaidām ar aplausiem.
Džerijs Stillers un…
Mēs šobrīd piedzīvojam
vienu no aizraujošākajiem pieredzes stāstiem.
Šis vīrietis ir pavadījis diennakti
milzīga vaļa vēderā.
Kā jūs sauc?
Jona.
Ironiskā kārtā šim vīrietim, kas sēž mums priekšā,
ir bijusi tieši tāda pati pieredze kā citam viesim pirms daudziem gadiem.
Vārds jums, Jonas kungs.
Vēl kādam ir bijis tieši tāpat?
Pirms ilgāka laiciņa, jā.
Ir nu gan tā Kalifornija jocīga.
Tas bija pirms daudziem gadiem, Jonas kungs.
Ja tā ir bijis iepriekš, tad notiks atkal un atkal.
-Šķiet, jūs nesapratāt, kungs. -Tā vieta ir jāiežogo.
-Droši vien. -Nevar tādu vietu atstāt brīvi pieejamu!
Viņa sāka uzstāties Eda Salivena šovā 1963. gadā.
Pēc tam viņš viņus atkal aicināja pie sevis.
Es biju tikko piedzimis. Viņi pārvācās uz dzīvokli Riversaidraivā.
Šķiet, viņi par to samaksāja 11 tūkstošus dolāru.
Salivena šovs mums neļāva atslābt.
Bija jāizdomā sešas minūtes materiāla. Un tam bija jābūt smieklīgi.
-Jūs paši izdomājāt tos jokus? -Ak jā.
Pēkšņi viņiem bija stabils pamats,
taču arī vairs nevarēja neuzstāties.
Ik reizi pēc uzstāšanās Eda Salivena šovā
mums bija divas nedēļas, lai izdomātu jaunus jokus.
-Pasaule jūk prātā! -Klausa kundze…
Meshuggah.
Klausa kundze, priecājos, ka tā teicāt,
-jo tas pierāda vienu lietu. -Tas ir eskimosu vārds, ko šeit apguvu.
Forši!
Tas skatītājiem patiks.
Mēs strādājām ar to, kas mums bija.
Bija etīdes ar īsu vīrieti, garu sievieti, priekšnieku un viņa sievu.
Ena attēloja Klausa kundzi…
-Tas elfs bija tik rupjš! -Ak tā.
-Viņam nebija nekāda meshuggenah. -Kā, lūdzu, Klausa kundze?
Tas ir tāds eskimosu vārds, ko dzirdēju tirgū.
Ak tā.
Tās kļuva par viņu pazīstamākajām etīdēm.
-Kā, piemēram, Datora randiņi. -Pareizi. Oho!
Mums pat prātā neienāca, ka varētu veidot tēlus,
kas balstīti mūsu etniskajās grupās.
Viņi izveidoja etīdi par datora randiņiem,
kas bija tikko radušies. Un tajā etīdē
kā saderīgi tika kopā salikti ebreju vīrietis un katoļu sieviete.
Tā bija Džerija ideja.
Devāmies mājup, kur izdomājām Heršiju Horovicu, Mēriju Elizabeti Doilu.
Lūk, brīnišķīga komanda.
Viņi ir jums ko sagatavojuši,
kas, manuprāt, vēstures lappusēs ieies kā klasika.
Stillers un Miera iemūžina tieši šādas sajūtas.
-Kā sokas? -Kā sokas?
Esmu Heršijs Horovics.
Esmu Mērija Elizabete Doila.
Doila?
Horovics?
Horovics.
H-O-R-O-V-I-C-S.
-Ak tā. -Heršijs.
Ļaudis, kas dzirdēja, kā mēs mēģinām, teica:
"Jums neļaus ar to uzstāties, jo tas neattiecas uz visu tautu."
Neviens neko tādu iepriekš nav darījis.
Tev ir brāļi un māsas?
-Trīs brāļi. -Ak tā.
Bahs, Bužijs un Sauls.
-Baks? -Bahs.
-Bakaks. -Nē. Bahs.
Bahs! Atvaino.
Tā etīde, šķiet, ļaudis visvairāk uzrunāja.
It īpašu Edu Salivenu, jo viņš bija īrs,
bet viņa sieva Silvija – ebrejiete.
Kad pabeidzām etīdi, Eds bija turpat netālu.
Viņa skaistās, zilās acis bija asaru pilnas.
Viņš nespēja noticēt…
Tas kļuva par viņu leģendārāko etīdi.
Mēs sasniedzām…
Zenītu?
Jā, precīzi.
Eda Salivena šova dēļ
mums bija vieglāk uzstāties naktsklubos,
par to prasot labu samaksu.
Viņiem ir unikāls komēdijas stils. Džerijs Stillers un Ena Miera.
Lūk, arī viņi!
Mēs uzstājāmies Klīvlendā, Detroitā,
Milvoki, Čikāgā.
Enas Mieras un Džerija Stillera komēdija!
Šī ir viena no labākajām komēdijām,
kādu esmu redzējis.
Viņi tiešām ir precēti. Viņš ir ebrejs, bet viņa – īriete.
Viņi ir reāli!
Paldies, dāmas un kungi!
Vēlos iepazīstināt ar divām zvaigznēm,
kuras labi pazīstat…
Stillers un Miera!
Paldies! Cik jauki, ka jūs tiešām atnācāt.
Jāsaka, kad skatāties uz Eniju,
jūs redzat ne tikai manu komēdijas partneri,
bet arī divu manu bērnu māti.
Bet šis ir viena mana bērna tēvs.
Viņi sāka smagi strādāt.
Ļaudis viņus zināja. Viņi bija slaveni.
Džerijam tas tā patika.
Džerijam patika, ka viņu atpazīst.
Viņam patika sniegt autogrāfus.
Viņš izbaudīja panākumus.
Džerij, kas tevi uztrauc?
Kad kāds nopeļ tavu uzstāšanos, ko uzskatīji par labu esam,
vai kad kāds ir stāvā sajūsmā par ko tādu,
-kas tev pašam nepatīk. -Kad kāds mani nopeļ…
Tā gan! Precīzi. Visi atbildēja pareizi.
Panākumi bija viņam ļoti svarīgi.
Mammai rūpēja viņas darbs, taču tas nebija viņas būtība.
Vēlaties zināt, kad neesat uz skatuves?
-Mani māc ziņkāre. -Nē, manuprāt…
Es… es pēc tā netiecos.
Viņš tiecās pēc uzmanības.
Šķiet, reizēm tas mammu tracināja.
Viņam patika runāt ar faniem, vai ne?
Vecāki runāja, un kāds pienāca klāt, teica:
"Džerij, es tevi mīlu!"
Mana mamma teica: "Mēs runājam."
Bet tētis svešiniekam teica: "Pastāsti par saviem bērniem."
Nu jā.
Atceros, bijām uz ielas,
kad es viņam teicu,
ka, manuprāt, viņš mums nepievērš gana daudz uzmanības.
Kamēr mēs runājām, garāmgājējs
pienāca un teica: "Džerij, dievinu tavus jokus!"
Un tētis sāka ar to džeku runāt.
Tas vispār ir smieklīgi, jo pirms dažām nedēļām
mēs bijām restorānā, kad es biju satraucies par koledžu,
un apkārtējie gribēja ar tevi nobildēties.
Es tobrīd biju neapmierināts,
jo bezmaz vai pasaulei ir jāapstājas, lai varētu uzņemt vienu bildi.
-Vai ne? -Šķiet, esmu vairāk līdzīgs tētim
-nekā mammai. -Tieši tā! Nekā tavai mammai.
-Varu ko lūgt? -Jā.
-Varu teikt arlabunakti mūsu bērniem? -Bet protams!
Arlabunakti, Eimija un Bendžij!
Kad vecāki bija Losandželosā,
lai filmētos… nezinu, spēļu vai sarunu šovā,
mums viņu pietrūka.
Taču tajā pašā laikā tas arī bija jautri.
-Mēs ilgi palikām nomodā… -Jā.
…bijām izdomājuši savu slepeno bungājienu pa sienu.
Jā.
Dungā nost.
Bonne nuit.
Bonne nuit, finalement.
-Bā-bā-bā! -B-b-b…
Un tad es tā uzsitu ar skaļu "bum"!
-Mēs dzīvojām savā mazajā pasaulītē. -Jā.
Mūsu ēka bija kā atsevišķa pasaule, jo tā bija tik milzīga.
Lai tiktu uz citiem dzīvokļiem,
bija daudz jāstaigā,
jābrauc ar liftu, jāiet augšā un lejā pa kāpnēm.
Un tie bija 1970. gadi.
Tobrīd kultūra nebija tā mainījusies. Un arī nebija tik droši.
Taču tur bija īsta kopienas sajūta.
Tajā ēkā bija visi mani draugi.
Ādams Makss. Viņa tētis bija mākslinieks Pīters Makss.
Gājām pie Ādama mājās, kur bija Pīters
ar dažādiem, interesantiem ļaudīm.
Piemēram, Svami Sačidananda,
kā arī stilīgi 1970. gadu cilvēki.
Tajā ēkā bija tik daudz radošuma un…
Es arī sāku filmēt, gluži kā to darīja mans tētis.
Veidoju savas filmiņas.
Labvakar! Šī ir Bendžamina Stillera stunda!
Starpbrīdis!
Tētis man nopirka Super 8 kameru.
Sagādāja attīstīšanas aprīkojumu.
Filmēšana man kļuva par miera ostu.
Kad viņi nebija mājās vai arī strīdējās…
vai arī mums nepievērsa uzmanību, jo daudz strādāja,
tā bija niša, kur man iegrimt.
Grūti iedomāties, ka tā dzīvokļa vairs nebūs.
Labi, mēs izdomāsim, ko paņemam līdzi vai muzejam,
bet mākleri teiks:
"Labi, iztīrām no mantām, saliekam smukumlietas."
Bet tā nav realitāte… Vismaz pagaidām tā šķiet.
-Jā. Un tas arī man… -Ja tā godīgi.
…būs tas, kas šo visu padarīs par reālu esam.
-Tieši tā! -Ka šīs vietas vairs nebūs.
Tētis ierakstīs manu balsi…
-Mēs uztaisīsim etīdi, labi? -Klausies.
Pakrāso, kamēr mēs taisām etīdi.
Reti kuram ir paveicies kopā nodarboties ar ko tādu,
par ko sapņojuši jau no bērnības.
Manuprāt, mums ir paveicies,
ka spējam rast mīlestību un laimi mūsu darbā.
Un mēs gūstam prieku.
Bija tādas baltas, salokāmas durvis gluži kā akordeons.
Vai, man bija jāspēj tik daudz kas.
Sieva, mīļākā, sirdsāķītis, draugs, pavāre. Un tad tu saki, ka gatavosi.
Kad tās durvis bija aizvērtas, viņi strādāja.
Es savulaik tēloju! Es pirms tevis biju laba aktrise.
Tobrīd nedrīkstēja viņus traucēt.
Un tu saki:
"Jā, par 50 dolāriem nedēļā."
Par 50 dolāriem nedēļā to varētu paveikt jebkurš.
Reizēm dzirdējām smieklus, citreiz – paceltas balsis.
-Es gatavošu, labi? -Labi, gatavo.
Bet kuram būs jātīra? Man. Tu aiz sevis atstāj tādu haosu.
Nekad nevarēja saprast, vai tas bija īsts vai iestudēts.
Viņa gan uz skatuves, gan mājās ir pati smieklīgākā sieviete pasaulē.
Brīdī, kad viņa jokojas, es…
es izmantoju izdevību.
Es dzirdēto pierakstu. Tikko tā daru…
Viņš saka: "Varam šo parādīt šovā." Un man gribas viņu nobeigt.
Es teicu… Un atkal – kur sākas izrāde un kur beidzas kopdzīve?
Es tevi ienīstu.
Tu mani ienīsti? Es ienīstu tevi.
Tu nemaz nespēj iedomāties, cik ļoti es tevi ienīstu.
Es tevi tā ienīstu…
…it kā vārītos ugunī.
Tādā pamatīgā, kvēlojošā ugunssārtā.
Mums ir etīde ar nosaukumu Naids.
Tavs verdošais naids…
Es saku Enai: "Es tevi ienīstu." Viņa pretim: "Tu mani? Es ienīstu tevi."
Kādu dienu sešgadīgā Eimija ienāca istabā,
dzirdēja, ka viens ar otru tā runājam. Viņa uz mums paskatījās,
bet mēs nezinājām, ko lai saka, tāpēc teicām:
"Eimija, mamma un tētis mēģina. Mamma un tētis mēģina."
Eimija uz mums paskatījās un pasmaidīja.
Pēc dažām nedēļām mēs strīdējāmies.
Eimija ienāca istabā un vaicāja…
"Mamma un tētis mēģina?" "Nē, mamma un tētis strīdas."
-"Ej ārā!" -Reizēm ir tā sarežģīti.
-Es tevi ienīdu, pirms vēl tevi satiku. -Es tevi ienīdu, pirms tu piedzimi.
Tā ir viena no lietām, par ko domāju,
kā tas viss kļuva par to brīdi, kad saki:
"Jā, te sanāks smieklīgs joks."
Bet kāda tam visam apakšā ir īstenība?
Mēs nezinām, Ben.
Tāpēc arī esam tik ļoti sačakarēti. Tāpēc mēs…
Tāpēc veidojam šo dokumentālo filmu?
Tāpēc tiksim skaidrībā, tiekot galā ar šo visu.
Ena un Džerijs dzīvo milzīgā Vestsaidas daudzdzīvokļu ēkā
kopā ar savu meitu Eimiju un dēlu Bendžiju.
Liela daļa viņu komēdijas sākas mājās.
Šī, šķiet, ir vienīgā kopdzīve, kur ar komunikāciju nav problēmu.
-Es… -Viņš pat nepaceļ apakšbikses,
kas nomestas uz zemes. Tā ir.
Un tā tu runā
ar šiem jaukajiem ņujorkiešiem?
Nezinu, kur tu esi audzināts, ka…
Māksliniekam nav jādomā par apakšbiksēm.
-Par tādām lietām neuztraucas… -Un kas es esmu? Malta gaļa?
Taču tik un tā Ena un Džerijs
kā pirmo prioritāti izvēlējušies ģimeni, nevis šovbiznesu.
1976. gads. Es filmēju, kā mans dēls Bendžijs šļūc pa kalniņu.
Un traucas 5 km/h lielu ātrumu pa šo haotisko dzīvi.
Vai esat sapņojis par karjeru teātrī vai…
Kas tas tāds par verķi?
Mani sauc Bens Stillers. Es pārrunāju pāri visam šovam.
Nez kas notika ar to jauni Alisi,
kas iesoļoja Brīnumzemē?
Ir pavisam agrs – pulksten 6.30.
Es došos atpakaļ pie miera. Atā!
Mēs uzaugām teatrālu cilvēku sabiedrībā.
Jā.
Viņi vienmēr bija gatavi improvizēt.
ABC Sports. Intervējam dižo itāļu peldētāju.
Es zinu, ka uzvarēšu, jo valkāju savu veiksmīgo kreklu.
-Rādi, kā nirsti ūdenī! -Tu nopietni?
-Reklāmas pauze! Mudīgi! -Beidzam filmēt!
Bērnībā viņš atainoja pavisam jocīgus tēlus.
Zini, tu arī tā dari!
-Man tas patīk. -Man arī. Tādi mēs esam.
Nu, es labāk došos.
Mēs mīlam jūs, Āboļa kungs.
Un vēl kas! Mani sauc Anagrīnapopo kungs.
Tēti, vari vēlreiz, taču šoreiz skaļāk?
Anagrīnapopo.
Bendžij, tava māte teica,
ka tu vēlētos kļūt par producentu,
lai mammai un tētim piedāvātu galvenās lomas.
Tu viņus abus nolīgtu?
-Nē. -Nē? Bendžij.
-Kas noticis? -Kas noticis? Jā.
Ātri gan viņiem aizmirstas.
Nu, es domātu par kādu citu.
-Kāpēc? -Kāpēc?
Ar jums būtu grūti strādāt.
Bendžij, vai tu nolīgtu savus vecākus… kā aktierus tavā filmā?
Nu, nē.
-Kāpēc gan ne? -Nedomāju, ka viņus nolīgtu.
Manuprāt, ar viņiem būtu grūti strādāt.
Šķiet, domātu par kādu citu.
Es tā neizklausījos.
Redziet, viņi īsti nederētu tajā filmā, ko es taisīšu.
Tā… Vienkārši nesanāktu…
Vēlies strādāt Valsts departamentā?
Kāpēc? Par ko būs filma?
Es taisītu piedzīvojumu vai slepkavības filmu, nevis komēdiju.
Man nepatīk komēdijas.
Auč!
Esmu Bens, Bens esmu Tu skaties šovu manu, eu!
"Jaunais svētdienas vakara šovs, Bena Stillera šovs,
kas piedzīvos pirmizrādi 5. kanālā pulksten 19.30,
ir… vāja filmu etīžu kolekcija,
kuras iemieso komiķis, kas vēl nav gatavs televīzijai."
"Iespējams, jūs arī tiktu pie šova gluži kā Bens Stillers,
ja jums būtu slaveni vecāki.
Viņa vecāki ir iemīļotie komiķi Ena Miera un Džerijs Stillers."
"Komiķu paaudzes atvase."
Es centos izveidot savu karjeru,
taču lielā mērā vecāki nemitīgi tika pieminēti.
Aiz viņiem slējās pamatīga ēna.
Ne tikai kā māksliniekiem, aktieriem, komiķiem, bet arī cilvēkiem.
Manuprāt, es ilgu laiku domāju, ka man ir tik daudz kas jāpierāda.
Savā ziņā es vēlējos
-distancēties no viņiem. -Jā.
Ak, Manstera kungs.
Es smejos,
jo tu esi pretrunās pats ar sevi.
Visās tavās filmās bija vai nu tētis, vai arī mamma.
Es jau nebiju nekāds muļķis. Viņi bija smieklīgi.
Pat tad, kad filmēju etīdi, lai pieteiktos Saturday Night Live…
Klau, mamm, man tev ir lūgums.
Manam scenāristam ir uznācis bloķis.
Man ir vajadzīgs tik daudz materiāla.
-Tu tik ātri runāji. -Sāc no jauna.
-Kas tas? -Vecas lietas.
-Ar tēti to darījām pirms ilga… -Stillera un Mieras lietas?
-Jā, kad bijām Salivena šovā, dēliņ. -Šis ir tik labi!
-Nav gan. -Paga.
Daudzus gadus veci. Nemaz nav aktuāli.
Es viņus izmantoju pēc pilnas programmas.
Ja tikko piebiedrojāties, jūs skatāties dienu manā dzīvē.
Viena no mana šova etīdēm bija,
ka mēs visi gājām pie ģimenes terapeita.
Es nāku no šovbiznesa ģimenes…
Mēs tiešām arī gājām.
Lūk, mana dzīve.
Labi, es vēlētos parunāt par to,
kā pārējā ģimene apskauž mani par panākumiem.
Džerij, lūdzu.
Nu, redziet… Manuprāt, tas ir acīmredzami.
Jūs nespējat samierināties, ka esmu veiksmīgāks.
Par ko viņš runā?
Man tā riebjas, ka Bens pārņem šo sarunu savā varā.
-Tā notiek katru reizi! -Labi, labi.
-Šī ir mana māsa Eimija. -Nē! Tiešām. Tikko durvis aizveras,
tu kļūsti par raudulīgāko zīdaini pasaulē.
Tu izmanto mūsu dzīves kā pakāpienu savam šoviņam. Man tas riebjas!
-Šoviņu? -Jā, mazo šoviņu, Bendžij!
Labāk pastāsti par to reizi,
kad piečurāji gultu, kad gulēji ar savu meiteni.
-Aizveries, Eimija! -Patiesība kož acīs!
-Beidziet! -Aizveries! Es tevi ienīstu!
Tas bija smieklīgi, jo tobrīd neviens mani nepazina.
Piekāst tevi un tavu šuneli!
Uzmanās! Viņai rokās ir ola!
Taču mūsu ģimenē tā robeža vienmēr ir bijusi izplūdusi.
Mēs uzaugām, kad viņi strādāja,
improvizēja, lai uztaisītu etīdes.
Un mēs tā darījām arī kā bērni, jo viņiem tas sanāca tik labi.
Es tev pārsitīšu lūpu!
-Sieviete, šķiet… -Klausi mammīti, mīļum.
Viņiem tik labi sanāca, jo darbs kļuva par viņu būtību
un peļņas avotu.
Man vienmēr netīšām ir sanācis smīdināt. Džerijs bija tas, kas pievērsa komēdijai.
Ir daudz vieglāk smīdināt netīšām, nevis, ziniet…
-Un es… -…divreiz vakarā, uzstājoties klubā.
Viņš nemitīgi no viņas tvēra jokus,
jo viņš mammu tā apbrīnoja.
Taču tas viņai sagādāja stresu… Kā arī zināmu spiedienu.
Varētu likties, ka visi tie joki gāzīs skatītājus no kājām.
Taču, kad tu tos stāsti, nav smieklīgi.
-Bet, kad es stāstu, kļūst smieklīgi. -Jā. Jā.
Pēc tiem smagajiem šoviem,
vēloties nedaudz nolaist tvaiku…
viņa devās uz itāļu restorānu, kur iedzēra degvīnu.
Viņai nebija viegli.
Šovasar biju uz nažiem.
Sēdējām treilerī. Pienāca Bendžijs. Es vaicāju: "Kas noticis?"
Eimija nostājās blakus Bendžijam un teica: "Liec mammu mierā.
Tu neredzi, ka viņa ir sastresojusies?"
Redziet, viņa mēdza bļaut uz bērniem.
Bet viņi uz mani tā dīvaini paskatījās.
"Ko viņa ar to domā?"
Es atbildu: "Viņa rīt uzstājas.
Viņa ir satraukusies par to, kas jādara. Neņemiet viņu vērā."
Kāpēc tu čuksti? Tavuprāt, šī ir kaut kāda Votergeita?
Kas tas ir? Runā mikrofonā.
-Sasveicinies, Ben. -Čau.
Es nezinu, ko tu dari. Pilnīgi jūc prātā.
Šis zēns…
ir iznomāts uz pasākuma laiku.
-Sveiki. -Kā tevi sauc?
-Es jau teicu – Bendžijs. -Kā tevi sauc?
-Mēs noīrējām šo meiteni. -Eimija.
Ak Dievs!
Eimija gaida vecākus…
Nu, mums bija…
Piekritīsi, ka mums bija interesanta bērnība?
Jā. Mammu tādu arī atceros. Man tas viss ir…
Kad tā padomā… Jā, protams, ka bija interesanti.
Taču es tagad arī redzu, ka mamma bija… piedzērusies.
Tavuprāt, viņa tur ir piedzērusies? Nedomāju vis.
Nopietni?
Es jūtos… Es zinu, ka tieši tāpēc es tā reaģēju ierakstā.
Es redzu…
"Kāpēc tu izvedies… tik jocīgi?"
Es nezinu, vai viņa tad bija piedzērusies.
Varbūt viņi jokojās. Tētis jau arī nebija normāls.
Viņš izskatās laimīgs. Jā, bet viņi noteikti bija…
-Kas tevi nomāc? -Nezinu, vai viņš ir dzēris, bet…
-Mēs iznomājām šo meiteni. -Eimija. Esmu Eimija.
Tu tur izgāji tāda. Es nezinu, cik daudz biji iedzērusi.
Es nevaru to izturēt.
Es nezinu, ko lai saka. Nezinu, ko lai dara. Ar ko…
Tā noticis, jo tu tā izdarīji.
Tu pāršāvi pār strīpu.
Jā, es par daudz iedzēru.
Nav jau nekāds pasaules gals.
Kad stiepjos pēc otrā kokteiļa, Džerijs saka: "Beidz!
Tu nemaz nezini, kas esi."
Viņa pēc dažiem kokteiļiem kļūst… jocīga?
Viņš saka: "Nedzer. Viss, ko tu dari, ietekmē mani."
Parasti ap to laiku Ena aizmieg uz jakām.
Tā gan. Es atrodu istabu, kur salikti mēteļi.
Un nosiekaloju kādas dāmītes kažoku.
-Nē… Nav jau nekas tāds. -Ne manu. Man nav kažoka, dāmīt.
-Man nav. -Ziniet, šodien…
Kad viņa dzēra, tētis nezināja, kā tikt ar to galā.
Tavuprāt, viņam bija bail par to runāt?
Šķiet, ka viņš viņu tā mīlēja,
-ka par viņu stāvēja un krita. -Skaidrs.
Bija jāņem vērā arī viņu kopīgā uzstāšanās.
-Bija svarīgi, ka tā neizplēn… -Jā.
…tāpēc viņam nācās meklēt veidus, kā pašam ar to tikt galā.
Taču, manuprāt, es ņēmu ļaunā, ka viņš to mums nestāstīja.
Viņš mūs tā mīlēja, taču, šķiet, viņš centās saprast,
-kā ar to sadzīvot. -Skaidrs.
Es tā uz viņu dusmojies, ka viņa nebija mums līdzās.
Bet, šķiet, es to tobrīd nemaz nesapratu.
-Jā. -Vismaz kādu laiciņu.
Nē, es tevi nevainoju.
Man jāvaino mans… Man jāuzņemas atbildība par to,
kā es atbildu vai reaģēju.
-Piedod. -Labi.
-Es tev uzvārīju kafiju. -Paldies, labprāt iedzertu.
Aiz manis stāv Eimija Stillere.
Šī ir viņas pirmā reize Īrijā.
Saki jebko, ko vēlies.
Esam Īrijā mūsu pirmajā atvaļinājumā.
Kad esam atvaļinājumā, nemaz neesam atvaļinājumā,
jo tu visu laiku strādā, kad neesi mājās.
Par ko tu runā?
Parasti tētis un mamma strādā…
Negodīgs atvaļinājums,
jo, kad mēs kaut kur aizbraucam,
mātei un tēvam tur ir jābūt,
jo viņi strādā naktsklubos.
Es jūku prātā vainas apziņas dēļ.
Esmu nevīžīgākā sieva un māte pasaulē.
Es sevi tagad nolieku,
jo ceru, ka tas man liks justies labāk.
Tā, lai citi dzird?
Un bērni teiktu: "Nē, tā nav, mammu."
Jā, pilnīgi visiem, jo es neesmu gana bieži mājās.
Un es tikai priecātos, ja tā nejustos, bet es jūtos pavisam nelāgi.
Tā vien šķiet, ka tava mamma vienmēr uzsvēra savus trūkumus.
Jā, viņa tos neslēpa.
Itin nemaz.
Viņai patika runāt par visu, ko viņa nebija izdarījusi.
Kā vecāks, kā māte.
Un to, kā viņa kļūdījās, jo strādāja un kaut ko palaida garām.
Viņa noraudzījās uz mani kā jauno māmiņu.
Un tajos brīžos,
kad bija galīgi traki, tava mamma teica,
ka man tik ļoti labi sanāk.
Lielā mērā viņa centās mani uzmundrināt.
Taču tāpat viņa norādīja uz to, ko pati nespēja.
"Un brīdī, kad viņa sirsniņa nešķita tik cieta…"
Manuprāt, viņa tā reaģēja,
jo viņai bija grūti kā mammai.
Viņai nešķita… ka viņa būtu gatava mammas lomai.
Tā gan.
Viņai nebija viegli
zaudēt mammu tik agrā vecumā.
Kad mēs ar Eimiju piedzimām,
viņai bija jāuzstājas Salivena šovā
un klubos. Tas nebija viegli.
Kā ar jūsu ģimeni? Vai bijāt jaunākā no bērniem?
Es… Šķiet, man ir kā jums. Manuprāt… Vai esat vienīgais bērns?
Nē, es tikai tā uzvedos.
Ziniet, ko tas nozīmē? Iespējams, esmu izlutināts.
Nē, nu, ar mani ir vēl trakāk. Esmu vienīgais bērns ģimenē.
Ak, bijāt vienīgā… Jums labāk saskanēja ar māti vai tēvu?
Es… Jāsaka… Mana māte nomira, kad biju maza.
Es bija tēta meitiņa.
Esmu Longailendas īru princese.
Mana māte dievināja filmas.
Es dievināju filmas, jo viņai tās patika.
Es gribēju būt tāda. Gribēju būt uz lielā ekrāna.
MANAI MAMMĪTEI
Šeit… Viņa rakstīja savai mammai.
"Manai mammai. Runājot par dzeju, manuprāt, izgāžos kā veca sēta.
Tāpēc varu teikt tikai vienu: "Ar tevi man nav nevienas bēdas."
-Mīlu, Ena." -Līdzinās manam rokrakstam.
Oho!
"Maza dāvaniņa, lai iepriecinātu māmiņdienā. Mīlu, Ena."
Ak Dievs!
Man bija tikai tētis. Un, ziniet…
es spēju aptīt tēvu ap pirkstu,
jo viņš bija bēdīgs un satraucies, kopš nomira mana māte.
Es to laiku tā necietu.
"1940. gada 15. oktobris.
Es sēžu uz piena kastes netālu no dzīvokļa, ko īrējam
tālu prom no mūsu vecās mājas Beikerhilroudā.
Mana māte joprojām nebija laimīga.
Pie mājas bija sanākuši kaimiņi.
Uz ietves bija apstājusies ātrā palīdzība.
Tētis bija mājā ar mediķiem, kas centās atdzīvināt manu māti,
kas bija atgriezusi vaļā gāzi un ieelpojusi mūžības dvaku."
Viņa man pastāstīja par savas mātes pašnāvību.
Tas mani šokēja.
Viņas māte pavisam noteikti cieta no depresijas,
bet tobrīd citi teica, ka viņai uznāca melnie.
-Nevis ka viņai bija depresija. -Nē, viņai bija melnie.
-Viņai uznāca melnie. -Jā.
DŽONS GVARS LUGU AUTORS
Manuprāt, tādēļ Enai bija tāds komiķes talants,
jo viņa centās uzmundrināt Meju.
Manuprāt, viņas māte Meja vienmēr ir viena soļa attālumā no pūļa.
Un viņa centās turēt māti pie dzīvības.
Gan Enai, gan Džerijam bija drūma pagātne.
Viņi mūždien tiecās pēc gaismas, pēc prieka.
Es dievinu strādāt ar Enu,
es izjūtu tādas emocijas ar Enu, kādu man nav ar citiem.
Kāpēc tā notiek – es nespēju izskaidrot.
Varbūt tas ir izmisīgs
palīgā sauciens. Es izjūtu emocijas līdz kaulam.
Bērnībā, kad redzēju, kā viņi strādā kopā,
viņus uz priekšu dzina pati uzstāšanās.
Taču viņu kopdzīvē bija zināma spriedze,
jo katrs no viņiem vēlējās ko citu.
Taču viņiem nācās uzstāties kopā.
-Ko mēs darām, kad strīdamies? -Raudam, sitam viens otru.
Kā jau visi, vai ne?
Mums ar Enu ir unikāls veids, kā atrisināt strīdus…
Sliktākais, ko kāds var izjust,
ir vienaldzība, kad nav nekādu…
Neesmu pret tevi bijusi vienaldzīga. Es tevi mīlu un rūpējos par tevi.
Nekad neesmu bijusi vienaldzīga. Zini, es…
-Saki, kā tu juties. -Nē, neesi bijusi…
Manuprāt, kad tev bija kas sakāms…
Ieskaties savā sirsniņā, kas patiesībā tevi nomāc.
Nu… Kad esi precējies…
Tad viņi grib saklausīt savas emocijas.
Viņu dueta stūrakmens bija situācijas, kad mamma saka:
"Džerij, aizveries. Tas nav interesanti."
Es nezinu, ko tas nozīmē, Džerij.
Un tagad es varu pateikt: "Aizveries."
Tu nekad neesi runājis tik ilgi
bez manas pārtraukšanas.
Kāpēc es tev ļāvu tā izrunāties?
Runājot par kopdarbu, runa ir par mums abiem.
Negribu, lai ļaudis domātu,
ka es nospiežu visas idejas, kas rodas tavā prātā.
Runājiet, Džerij, ja vēlaties.
Tādas bija viņu attiecības.
Viņi zināja, ka tas strādā viņu šovos.
Šķiet, man piekritīs jebkura sieviete.
Ja katru dienu pavadāt kopā, tad, Lilija, tā var jumts aiziet.
-Nopietni. Pirmkārt, viņš… -Es viņu reti kad satieku.
-Tikai nedēļas nogalēs. -Jā, par to runājot…
Par to tieši gribēju runāt.
Reizēm aizdomājos,
kāda tam ir bijusi ietekme uz viņu attiecībām.
Derek, viss kārtībā? Es cenšos ar tevi sazināties jau nedēļu.
Nedēļu?
Manuprāt, mūsu attiecībās sākumā tu tieši tā arī juties.
Kad sākām tikties un strādāt kopā,
pašā sākumā
man bija zināma nepatika…
-Jā! -Tu to izjuti?
Es sajutu, ka ap tevi ir uzbūvēts mūris.
Manuprāt, lielā mērā tā bija,
ņemot vērā, ko tev nozīmē attiecības.
Tev šķita, ka tās var padarīt dzīvi grūtāku,
kad abi kopā nemitīgi ēdat, guļat un pat elpojat.
Tev jāsaprot, ka pasaule neriņķo tev apkārt…
Labi.
Man arī šķita, ka tu baidies par mani,
ko par to nodomās citi.
-Tas bija saspringts periods. -Jā.
Es tobrīd domāju: "Paga, es negribu līdzināties saviem vecākiem."
Šī bija mana tēta istaba.
Mammas istaba ir blakus.
Un… Es nezinu, kad viņi nonāca līdz tam,
ka katram bija sava guļamistaba, taču tā notika.
Istabas bija viena otrai blakus. Bet tieši tā viņi arī vēlējās.
Viņi bija precēti 62 gadus.
Kādas bija viņu attiecības?
Kāda bija viņu vienošanās, ka viņi spēja
būt kopā tik ilgu laiku?
Es neapšaubu viņu tuvību.
Jo man šķita, ka viņi ir tuvi viens otram.
Taču viņi arī pamatīgi atšķīrās viens no otra.
Manai meitiņa ir 15 gadi.
-Viņa nav nekāds Einšteins. -Aha.
Viņa neatšķir Hadsonas tuneļus no olvadiem.
Skaidrs. Redziet, Malkejas kundze…
Ja viņa mēģinās aizbraukt uz Ņūdžersiju, nebūs labi.
Malkejas kundze…
Vai, jūsuprāt…
Kad skatos viņu uzstāšanos, redzi, ka tētis ļoti cenšas.
Viņš visu ir iekalis, jo negrib kļūdīties.
Bet mamma plūst kā pa straumi.
Mamma vienreiz teica:
"Tētis bija nomodā līdz 5.00 no rīta, lai iegaumētu savu sakāmo."
Manuprāt, mums abiem ir viņa perfekcionisms.
Dažreiz tas ir pat labi…
Bet nereti…
-Dažreiz tas ir labi… -Bet nereti…
tas neļauj mums baudīt dzīvi.
Tieši tā.
Džerijs visu uztvēra nopietni. Viņš mēģināja cauru dienu un nakti.
Būs labi. Paldies.
Labi, Džerij.
Viņš mocījās ar katru vārdu, katru teikumu.
Ak jā.
Man jādara pa savam. Man ir jāsagatavojas.
Bet tu negribi sagatavoties.
Kā tu uzdrošinies tā pateikt?
Mīļā, es neuzdrošinos. Tu…
Kā uzdrošinies teikt, ka negatavojos? Es tā daru!
Tev vārds "gatavošanās" nozīmē ko citu nekā man.
Piekrītu.
-Džerij, vēlos tev ko teikt. -Ko, Ena?
-Mums ir tāds spiediens. -Zinu!
Tu apzinies to spiedienu, ko esi man sagādājis?
Brīnums, ka spēju būt gana brīva, lai sanāktu kaut nedaudz labi.
Viņš patiešām smagi strādāja. Manuprāt, tāpēc…
Tādēļ viņš guva tādus panākumus,
bet viņš nespēja… atlaist.
Es nespēju izturēt tādu spiedienu, kādam tu sevi pakļauj.
Jā. Labi, tas ir mans spiediens.
Jā, bet tas… tas pilnīgi iet tev pāri malām
un padara gaisu tik smacīgu… ka nevar paelpot.
Es nevaru… es nevaru izskaidrot vai noliegt
vai attaisnot to, ko piedzīvoju…
Un, kad pienāk vakars,
es saku: "Ak Dievs! Paldies Dievam, viss beidzies."
-Jā. -"Es viņa dēļ centos."
Bet tu centies arī sevis dēļ?
Mani tas nekrata.
Nu, tu dari daudz jocīgu lietu, mīļum.
Tā gan.
Un kā vēl.
-Tu arī dari jocīgas lietas. -Nevajag jau ņemt personīgi.
Kāpēc lai es gribētu balinātāju drēbēm, kuras nedrīkst balināt?
Lai nenokārtu degunu.
-Tev milzīgs deguns. -Ak, man ir milzīgs deguns?
Un tavai mātei arī.
Savā ziņā jāsaka, kur būtu mamma bez tēta, vai ne?
Es drīzāk teiktu: "Kur būtu tētis bez mammas?"
Nedomāju, ka tētis gūtu panākumus komēdijas žanrā bez mammas.
Viņš bija dzelžaini uzticīgs viņai tajā ziņā, ka tētim…
bija vajadzīgs, lai viņiem izdotos. Manuprāt, viņš viņu ļoti mīlēja.
Viņš neriskēja ne ar ko, kā dēļ viņu zaudētu,
vai kā dēļ viņa nespētu pievērsties viņu darbam.
Tev sanāca labs šovs?
-Vai zini, kāpēc tev… -Jo tur biji arī tu.
Es zinu, kā strādāt, zinu, kā ļaudis uz tevi reaģē.
Un cik tu lieliski uzstājies,
lai tur vai kas. Tā vienmēr ir bijis.
Es to zinu.
Es to apzinos.
Un pašās beigās, kad mums sanāk puslīdz normāli…
tavs atvieglojums ir apkaunojošs.
It kā tu teiktu: "Ak Dievs! Bija tik labi, tik…" Vai ne?
Tu domā par to, kā uzstājies. Tu vēlies, lai tevi uzskata par labiņo.
Es arī gribu, lai mani uzskata par labiņo.
-Tas piesārņo tavu prātu. -Nē, nepiesārņo vis, Ena.
Nē, Ena, ļaudis mūs patiesi mīl.
-Neviens tagad nedomā, ka… -Un vēl kas.
Kas tad?
Pirms mēs dodamies aizsaulē,
tev ir jāuzstājas tā, ka vari priecāties par savu iekšējo es,
neuztraucoties par to, ko par tevi domās.
Tas vienkārši nesagādā prieku.
Vispār nekādu.
Kad iedomājos par mammu,
priecājos, kā viņai saskanēja ar Kristīni.
Es pilnīgi savā prātā sadzirdēju mammu,
kad biju pārāk daudz ieracies darbos.
Reiz mamma man teica:
"Tev ir jāvelta laiks savai ģimenei."
3,69 kilogrami. Un tas bija pirms divām nedēļām.
Manuprāt, bija brīdis,
kad darbs tev bija lielākā prioritāte.
Un tagad mēs runājam un redzam… tās paralēles ar tavu tēti.
Brīžos, kad tu savu darbu dari vienkārši izcili,
tu tāpat saskatītu kādu niansi, kas līdz galam nenostrādāja.
-Tā gan. -Un uztvertu to kā totālāko izgāšanos.
Un aiz kadra palika situācijas, kad mēs visa ģimene centāmies
tevi atbalstīt, sakot: "Labi, un ja nu?
Ja arī nesanāks, traļi-vaļi.
-Bet, ja sanāks…" Vai ne? -Jā.
Manuprāt… zini…
-Šķiet, vēlos teikt, ka tas… -Nerullē.
Jā, bet arī nāk prātā doma:
"Neizliecies, ka tas tevi neietekmē.
-Atrodi veidu, kā izteikties." -Nu jā.
Tā vai citādi.
Bija brīži, kad Ena mani pavilka nostāk un teica:
"Parūpējies par sevi."
-Viņa mani atbalstīja. -Jā.
Bet tu taču esi viņas dēls.
Kāpēc tu tā bēdājies?
Es sajutos… Bens tālruņa sarunā bija strups.
-Viņš nebija jauks pret tevi? -Nē, bet…
-Viņam nācās skriet tālāk darbos? -Jā.
-Tas arī viss. -Uz viņa pleciem ir pārāk daudz kā.
Tā man šķiet.
Viņš grib satikties?
Nedomāju, ka viņš to vēlas.
Es nemitīgi iedomājos: "Tu esi savu vecāku dēls."
Kad kļūsti par vecāku,
varētu šķist, ka nepieļausi savu vecāku kļūdas.
-Bet galu galā… -Attopies pie tām pašām kļūdām.
…pieļauj citas kļūdas vai arī pat dažas no viņu kļūdām.
Ella man nesen teica:
"Es vispār neatceros, ka tu būtu bijis mājās, kad biju maza."
Jā.
Ieskatīsimies, ko tu esi darījis pēdējo nedēļu laikā.
Nu, es daudz strādāju. Mana ģimene bija Losandželosā,
tāpēc varētu teikt, ka strādāju cauru dienu.
Šonedēļ man bija tikai viena brīvdiena.
-Nu jā. -Vai! Nu…
Runājot par kļūdām, ko pieļāvu kā tētis… Jā, tādas ir bijušas vismaz dažas.
Zinu, tu nespēj noticēt.
Un arī… jā, tu mani izgriezi.
Es tevi izgriezu no filmas Voltera Mitija slepenā dzīve.
Iespējams, tas ir manas dzīves sliktākais lēmums.
-Kas ir? -Tu izskaties mīlīgi savā kostīmā.
Es tā ģērbjos… darba dēļ.
-Pasaule ap tevi negriežas, Volter. -Ko?
-Tu biji tik mīlīga. -Man bija tik ļoti bail.
Atceros, ka man bija ļoti bail. Filmā tas nemaz nebija loģiski.
Nē, nē, es… Tur vairāk ir runa par manu apsēstību ar darbu
-jeb perfekcionismu. -Jā.
Izklausās pazīstami?
-Varbūt. Jā, tā šķiet. -Ar mani?
Ir brīži pēc tādas smagākas dienas,
kad kaut kas noiet greizi,
tu ieslēdzies sevī, vai ne?
Manuprāt, kad tā notiek…
ir grūti tevi dabūt laukā.
Un tas lielā mērā padarītu… atvaļinājumu tādu
krietni drūmāku.
Tev uz pleciem ir tik daudz pienākumu.
Režisors, aktieris, producents, autors.
Taču tāpat tu esi arī tēvs. Pareizi?
Un bija reizes, kad šķita, ka tēva loma bija mazsvarīgākā.
Bija reize,
kad sēdēju virtuvē ar Kvinu, kad viņš bija pavisam mazs,
un es teicu, ka filmēšu Nakts muzejā 3
un ka došos uz Kanādu uz dažiem mēnešiem.
Viņa ģīmītis burtiski saskāba, un viņš teica:
"Kaut tu varētu palikt mājās."
Atminos, ka tā klusiņām teicu:
"Bet tev patīk Nakts muzejā." Taču viņam tas nerūpēja.
Ironiskā kārtā man šķita, ka sanāk labāk nekā vecākiem.
Šķita, ka man tas izdodas. Es lidoju mājās nedēļas nogalēs,
ierīkoju īpašas zonas, kur bērni var spēlēties filmēšanas laukumā.
Taču patiesībā, dzirdot, ko viņi saka,
bērniem dzīve bija teju tāda pati kā manā bērnībā.
Taču tobrīd es to nesaskatīju.
-Kad mēs pašķīrāmies… -Jā.
Es domāju: "Esmu izgāzies, salīdzinot ar maniem vecākiem."
Viņi ir precējušies jau vairāk nekā 50 gadus.
-Jā. -Un es nespēju to pārsist.
Nav viegli būt precētai ar tevi. Tu to apzinies?
-Tu mīli mani? -Ko?
Tu mīli mani?
Vai tu mīli mani?
Kā, lūdzu?
Vai tu mīli mani?
Vai mīlu tevi?
Mūsu bērni kļūst vecāki Un tava māte ir atkal ciemos
Tu bēdājies, vēlies pazust Ielīst stūrītī, nogulties uz zemes šīs…
Naktsklubi mani dzina meshuggah.
Tā vajadzība doties ārpus mājām,
būt smieklīgiem ik mirkli, divreiz vienā vakarā.
Skatītāju priekšā, kuriem bija vienalga, kas es esmu.
Vai ne?
Es… Es teicu: "Džerij, es nesaprotu, kur beidzas tēlošana un sākas kopdzīve."
Es tev vaicāju…
Stillera un Mieras ārējais tēls viņiem kļuva… teju vai smacējošs.
Manuprāt, tā dēļ viņi jutās iesprostoti.
Mana sieva, Enija, ir ne tikai brīnišķīga komiķe,
bet arī drāmas aktrise.
Taču neviens to neapzinājās, kad bijām tikai komiķi.
Viņa pēc tā alka no visas sirds.
Kā komiķi nevarējām sevi parādīt divos dažādos veidolos.
Kādu dienu viņa teica: "Es vēlos tēlot drāmā.
Es vēlos, lai tas tiešām notiktu." Es atbildēju: "Es ļaušu tev to darīt."
Pēc gadiem vairākiem
Ir jauki apzināties
Es mīlu tevi.
Mums bija jāpārtrauc kopīgā uzstāšanās.
Tas, protams… bija riskanti, jo mēs tieši tad sākām kļūt populāri.
Man pietiek muļķību,
iedomības un skandālu. Man tas viss ir apnicis.
Ak Dievs, es izniekoju tik daudz gadu ar tām prastajām lietām.
TEĀTRIS TRUCK + WAREHOUSE
Es uzrakstīju lugu The House of Blue Leaves.
Tajā bija tāds tēls Banija, galvenā varoņa draudzene.
Mēs tai lomai izmēģinājām tik daudz ļaužu.
Kādu dienu producents man zvana un saka:
"Es pusdienoju restorānā, kur tikko satiku Baniju.
Viņa sēž man blakus. Es viņā klausos.
Tā ir Ena Miera."
Es vaicāju: "Viņa vēl stāsta Stillera un Mieras jokus?
Vai viņa tagad strādā viena?" Viņš saka: "Neprasīsim, neuzzināsim."
Kad satiku Enu, es biju patīkami pārsteigts,
ka viņa ir tēlojusi oriģinālajā Ulysses in Nighttown lugā
un ka viņa, ziniet, ir nopietna aktrise.
Viņas aģents nevēlējās, ka viņa spēlē ārpus Brodvejas.
Tobrīd, ja nespēlēji Brodvejā,
tas tā īsti nemaz neskaitījās.
Viņas aģents uzskatīja, ka tas kaitētu viņas karjerai.
Viņai bija vienalga. Viņa piekrita lomai.
Ir viena aina, kuru, cerams, atradīsi,
kur Ena atveda līdzi savu mazo puisīti.
Benu.
Mēs stāvējām pie Truck and Warehouse teātra.
Tu rokās turēji manu scenāriju, ko pāršķirstījām,
veicot izmaiņas, plēšot ārā lappuses…
Es klanījās un teicu: "Jā, paldies jums, Stillera kungs!"
Jā.
Es apbrīnoju, ka pēc tik ilga laika komēdijās
viņa spēja iejusties nopietnās lomās.
Jūdžīna O'Nīla,
Ričarda Grīnberga un citu atpazīstamu dramaturgu lugās.
Tas, ka Enija tā dara,
man liek justies īpašam un kā daļai no sapņa, kas piepildās.
Kā jūs spējat saglabāt kopdzīvi, ja ir runa par veselīgu konkurenci?
Jūs abi taču esat aktieri.
Manuprāt, vīram un sievai
ir zināma konkurence.
Mūsu gadījumā Enija šobrīd veic smagāko darbu,
runājot tieši par uzstāšanos.
Viņa tēlo lugā ar nosaukumu The House of Blue Leaves,
kas viņu nemitīgi nodarbina…
Manuprāt, viņi abi vēlējās
strādāt atsevišķi.
Taču, iespējams, viņu tas arī biedēja, jo, sasniedzot slavu,
tagad bija jādomā, vai viens vispār tiks galā.
Daudzi neapzinās, ka mans tētis bija enerģisks cilvēks.
Viņam bija tāda īpaša aura.
Brīžos, kad savainoju elkoni vai ko tādu,
viņš uz tās vietas uzlika savu enerģiju. Tā kaut kā.
Viņš bija patiesi daudzslāņaina persona.
Viņš tiešām ticēja saviem spēkiem.
Kādu reizi, kad mēs visi bijām Spānijā…
kur ļaudis aicināja uz vēršu cīņām bez asinsizliešanas.
Viņš ielēca arēnā, kur bija tie vērši.
Viņš… tiešām tā izdarīja.
Viņā dusēja kas tāds,
ka viņš bija gatavs ielēkt arēnā un pamēģināt.
Tā vien šķiet, ka es cenšos kaut nedaudz viņam līdzināties.
Tavs tēvs bija gluži vai svētais, vai ne?
Viņā bija kas tāds, kas izstaroja bērniem raksturīgu gaišumu.
KRISTOFERS VOLKENS
-Jā. -Vai ne?
-Viņu nevar aizmirst. -Jā.
-Lūk, zīmīte no tava tēva. -Oho!
"Dārgo Kris! Tava spoguļa lapiņa ir uz mana spoguļa.
Tā tik turpini pirst
savos dārgajos zīda šortos."
Jā.
Viss šis ir vienkārši neticami.
Aha. Hurlyburly.
Es šo lugu labi atceros,
jo jūs to izveidojāt. To režisēja Maiks Nikolss.
Vai jūs… tieši tobrīd kļuvāt par labiem draugiem?
Nē, es jau pirms tam pazinu Džeriju.
-Viņu iepazinu pirms 60 gadiem. -Labi.
Džo Paps atvēra Delacorte teātri.
-Šekspīrs parkā. -Jā. Un Džerijs pie viņa uzstājās.
-Jā. -Iespējams, arī Ena.
-Pašā sākumā, jā. -Un tur es arī viņus satiku.
Tava mamma mani zināmā mērā biedēja.
Jā.
Viņa… Tava mamma paskatījās uz mani,
un es zināju, ka nebūs labi.
-Vai ne? -Jā.
Viņa skatījās, it kā teiktu: "Ar tevi būs vienas vienīgas ziepes."
Jā.
Taču es arī strādāju ar Džeriju.
Kad sastrādājies ar ļaudīm, tu ar viņiem kļūsti tuvs.
Tā gan.
Iedomājies, piemēram, kā cirkā lēkā pa trapeci.
Tu zini, kad tev ir jālec atmuguriski,
kā arī jābūt drošam, ka kāds tevi tiešām noķers.
Un ka tu arī spēj citus notvert.
Džerijs tāds arī bija. Viņš bija nenormāli uzticams.
Kā iet, Zē?
-Tu neticēsi. -Tu zini, ka es visam ticu.
Vilciens ir nolaupīts.
Nespēju noticēt.
Es filmējos filmā.
Mani aicināja atveidot lomu filmā Taking of Pelham One Two Three.
Tā bija tik laba filma.
Runā Pelhama. Kas noticis ar Gārberu?
Pat dižiem vīriem ir jāpačurā.
Es priecājos, ka mūs visus tas tā uzlādē.
Es redzu, ka tu arī dedz nepacietībā.
-Jo vienā no ainām tu biji… -Jā, varētu sēdēt…
…mašīnas aizmugurējā sēdeklī.
Transporta direkcija.
Tāpat vien nāksies maksāt.
Kad viņi filmēja to ainu,
es visu to laiku sēdēju mašīnas aizmugurējā sēdeklī.
Tas bija pirmais filmēšanas laukums, kurā pavadīju laiku.
Pastāstīsiet, kur jūs šodien bijāt, Latimera kungs?
Vai tobrīd tu domāji: "Tas ir tik forši!
Mans tētis… un Volters Matau."
Tobrīd man kaut kas noklikšķēja. Es sapratu, ka arī tā gribu.
-Tiešām? -Kā, tiešām? Paprasiet jebkuram.
Tās ir vienas no labākajām filmu beigām.
Atvainojiet, ka traucējām, Longmena kungs. Ejam, Riko.
Viņš nošķaudās. Kamera pret durvīm, kas atveras,
bet Volters Matau šādi skatās caur durvju šķirbu.
Un tad atskan tā mūzika. Ta-da-ta…
Ja rastos tāda vajadzība,
mēs kaut rīt uzstātos klubā. Ja rastos tāda vajadzība.
Taču es vairāk izbaudu, šķiet, arī tu…
Saki, lai aizveros, ja vēlies.
-Aizveries, Ena. Es par mums pastāstīšu. -Labi.
-Esat vienās domās? -Dievinu, kad viņš ir savā elementā.
Šeit, Paramount teātrī, ir skatāma luga The Ritz,
kur galvenajās lomās ir Rita Morīno un Džerijs Stillers.
Kāds ir viņa hits? The Ritz.
Jā, klau, draugi, ja kādreiz esat Ņujorkā,
jums jāredz mana vīra uzstāšanās,
Lugā piedalās arī Džeks Vestons un Rita Moreno.
To sauc The Ritz.
Par ko tā ir?
Nu, sižets noris geju saunā.
Un tā ir patiesi smieklīga.
Tobrīd viņi bija savas popularitātes zenītā,
it īpaši runājot par lomām, ko piedāvāja, kur varēja piedalīties.
Lūk, filmas Airport '75 scenārijs.
Kalifornija, gaidi mani!
Es vispār uztaisīju Airport '76 jeb Airport '75 jauno versiju,
kur galvenajās lomās bija Eimija, Libra Maksa un Halija Maiklsa.
Spēle galā. Skaitiet lūgšanas, draugi.
Mēs apsveram domu par dzīvošanu atsevišķi.
Zināmā mērā,
kad esat nostāk viens no otra, attiecībām nāk tikai par labu.
Pēdējā laikā esat tikušies?
Nu, neesam, taču es ar prieku strādāju un skatos, kā viņš strādā.
Atkalsatikšanās reizes ir lieliskas.
Beidzot esam lidostā.
Protams, kad tur nonācām, fani ieraudzīja vecākus, sāka bildēties.
Mēs pārvācāmies uz Kaliforniju.
Dzīvojām daudzdzīvokļu ēkā ko sauca Vestvjū tornis.
Netālu no Sanseta bulvāra.
Mēs braucām uz Disnejlendu,
Knott's Berry Farm izklaides parku, kā arī Universal Studios ekskursiju.
Bijām filmēšanas laukumā, kur uzņēma mammas seriālu.
Mums piebiedrojas īpašā viešņa – Enija Miera.
Ena piedalās īpašā CBS seriāla pasaules pirmizrādē,
ko sauc Keita Makšeina.
-Paldies! -Un Ena būs pavisam nopietna.
-Jā. -Keita Makšeina ir nopietna sieviete.
-Tā gan. Viņa ir advokāte. -Nekādas ālēšanās.
-Kā izskatos? Labi? -Uztraukusies.
Nē, nu paldies.
Nesit zēnam bez emocijām. Labāk dari to kvēlās dusmās.
Piedod, manu zēn. Piedod.
Mana pirmā loma bija mammas seriālā,
kur atveidoju viņas klienta dēlu.
Filmēšana notika Paramount Studios. Es tobrīd gaidīju, kad iedegsies
sarkanā jeb signāla lampiņa.
Man teica: "Kad iedegsies lampiņa, nāc ārā."
Kad iznācu, es tā uztraucos.
Es to zinu!
Tu biji drosmīgāks nekā es.
Nu, tu biji Lovers and Other Strangers, kad tev bija astoņi gadi.
Zinu, bet var taču redzēt, ka es trīcu kā apšu lapa.
Smieklīgi. Es dziedāju šķībi, un Klorisa Līčmena man piebalsoja.
Es mīlu tevi patiesi
Patiesi nudien
-Viņa gan dziedāja šķībi, kā arī… -Viņa nedziedāja šķībi!
Tik skaists bērniņš.
Nav skaistāka bērna par… Eimiju Stilleri.
Bendžijs arī ir brīnišķīgs bērns. Tas tā, ja viņš arī skatās.
Viņš arī dzied?
Nē, bet viņš bungā ar karotēm.
Un šī ir dokumentālās filmas daļa, kur ieliekam iekšā kadrus
no 1974. gada Maika Daglasa šova, kur mēs uzstājāmies.
Tikai mieru. Atcerieties, ka jūs skatās tikai 30 miljoni cilvēku.
Atminos, ka apgaismojums bija tik spilgts un gaišs.
Es tā negribēju kļūdīties. Taču arī neapzinājos, cik slikti sanāca.
-Tā vismaz liekas. -Jā.
Bravo!
Džerija Stillera kungs un viņa sieva Ena Miera.
Kā sokas seriālā? Ena filmējas viņas jaunajā rudens seriālā.
Džerijs arī filmējas seriālā.
-Joe and Sons. -Vai nav brīnišķīgi?
-Abi šosezon esat seriālos. -Jā. Tā ir…
CBS tur kopā mūsu kopdzīvi.
Ja abi seriāli būtu bijuši veiksmīgi,
tas būtu pamatīgi mainījis mūsu dzīves.
Viņiem noteikti nāktos pārvākties uz Losandželosu.
-Kas tu tāds? Koks? -Esmu dižais ozols!
-Ena Miera. -Ko?
Pastāstīsiet, ko domājat par 1975. gadu?
Mums ar Džeriju tas bija labs gads.
-Emocionālā ziņā? -Tādā ziņā, ka atcēla abus seriālus?
-Tas bija labi? -Jā, jo mēs varējām tajos piedalīties.
Nu ja. Jā, mums bija divi seriāli, kas aizgāja pa pieskari.
Bet, ziniet? Negribu izklausīties vecišķa,
bet labāk, ka tā darījām, nevis ka vispār nemēģinājām.
Un šogad mēs nopirkām fantastiskas Ziemassvētku dāvanas.
Nākamgad gan sīči paliks bešā.
-Paskaties uz tēti! -Jā, tētis it kā teiktu: "Džīn!"
-Tētis grib viņam iebelzt pa seju. -Jā.
Mamma vēlējās būt laimīga neatkarīgi no konkrētā seriāla vai šova.
Taču, manuprāt, tētim uzstāšanās bija tik svarīga,
-ka tā viņam sniedza prieku. -Tā gan.
Viņiem šajā ziņā bija nesaskaņas.
Taču viņi man par to nestāstīja.
Kāpēc gan lai viņi mums sūdzētos par savas karjeras nedienām?
Bet tu turpat vien biji.
-Un mēs to arī sajutām. Jā. -To spriedzi.
Šovbizness mainījās.
Un viņiem negāja viegli.
DŽERIJS STILLERS
ĪPAŠĀ VIESZVAIGZNE ENA MIERA
Viņi viesojās dažādos seriālos.
UN ENA MIERA
Viņiem bija vairāki momenti, kad sasniedza panākumus
katrs pats par sevi.
Viņi ik pa laikam filmējās filmās.
Tāda ir cilvēces traģikomēdija, Tomij.
Pat akmenim jāraud!
Mamma filmējās seriālā Archie Bunker's Place.
Viņa ieguva divas nominācijas par darbu Archie Bunker's Place.
Jūs, sīkie, par citiem arī kādreiz aizdomājieties?
Viņi katrs centās atrast vietu zem saules pa savam.
Manuprāt, tas laiks tētim bija grūtāks, jo viņam bija vēlme pēc atzinības.
Lai cik daudz kļūdu viņš pieļāva, kamēr strādāja,
man bija tās pašas kļūdas, kad pieaugu, kad man bija bērni.
Un es sapratu… ka tas tiešām ir grūti.
Ir grūti…
ieturēt līdzsvaru. Un es pieļāvu daudz kļūdu.
Šķiet, es kļūdījos pat biežāk nekā tētis.
Uzreiz cita lieta.
Tev gan ir smuks uzvalciņš.
-Mana tēva uzvalks. -Tad jau viņš ir viens kārtīgs dūzis.
Kad tā padomā,
viņš bija mums līdzās, kad bija pavisam slikti.
Kad es nometnē skumu pēc mājām, viņš atbrauca ciemos.
Kad es salietojos narkotikas 16 gadu vecumā un netiku ar to galā,
viņš ar mani meditēja un…
Mamma tā nespēja. Viņa tādos brīžos teju vai izslēdzās.
Taču, kad viņš bija līdzās, viņš bija iejūtīgs, tēvišķs.
Šķiet, viņš vēlējās mūs pasargāt no tām sāpēm, ko viņš izjuta.
Vai iedrošinājāt Benu, lai izmēģina veiksmi šovbiznesā?
Nē, manuprāt, tā bija pārāk sarežģīta niša.
Es neciešu, kad saņemu atteikumus.
Es nevēlējos, lai Bens vai Eimija ko tādu piedzīvotu.
Viņš bija tāds cilvēks, kurš nespēja neiesaistīties.
Bet viņš man to neteica. Un tas mani tracināja.
Piemēram… Kad es sāku strādāt, es saņēmu pamatīgu kritiku.
Un viņš rakstīja recenzentam…
norādot uz to, kāpēc viņam nav taisnība.
Tētis tā centās pasargāt, ka tas mani… ierobežoja.
Viņš darīja lietas, jo neticēja, ka mēs spētu…
to izdarīt saviem spēkiem.
Ir taču jākļūdās. Ir pašiem… jākrīt.
Bet viņš tā negribēja. Tobrīd, šķiet…
jutos teju kā paralizēta.
Lieta tāda, ka tev bija, kam veltīt laiku.
Neatminos, ka man bija kas tāds, kas man tā rūpēja.
Es jutos slikti, jo biju vecākā, uz mani lika lielas cerības.
-Nāves dvaka! -Nē, nav te nekādas dvakas.
Man ir pieriebies. Man pieriebies tētis. Man pieriebies…
pieriebies pilnīgi viss. Ej taču…
Šīs filmiņas sanāk tādas negatīvas.
Tobrīd sievietēm negāja viegli.
Jā. Tāpat mēs nebijām anonīmi.
Mēs nevarējām klusiņām izgāzties.
Nē. Manā priekšā bija daudz iespēju,
taču es nezināju, ko lai ar tām dara.
Nezināju, kas es esmu.
Atskatoties atpakaļ, tas bija nepatīkams laiks.
-Un… Es negribēju… -Jā. Vai tu…?
Ko tu vēlējies darīt?
Nu… Es gribēju…
Kad tēloju aukli Romeo un Džuljetā, es nodomāju:
"Es vēlos smīdināt ļaudis. Es tiešām to vēlos."
Tāpēc to gadu laikā, kad biju viesmīle, bet tu kļuvi slavens,
spēj iedomāties, cik man bija grūti?
Savā ziņā tas man audzēja raksturu. Bet… līdz zināmam brīdim.
Skaidrs, ka aktieru bērniem…
-Tā gan. -…nav viegla dzīve.
Un, lai arī šajā gadījumā tu esi tas aktieris ar bērniem,
es arī spēju just līdzi par tavu bērnību.
-Nu jā. -Man ar mammu tā nav.
-Tieši tā. Jo viņai bija… -Viņa arī ir aktrise.
-Taču viņai bija normāli vecāki. -Viņa… Normāli!
Tik briesmīgi!
Viņiem ir divi bērni.
Viņi ir precējušies jau vairāk nekā 21 gadu.
Vismaz tā ceram… Mēs viņiem teicām, ka nedrīkst šķirties
līdz šī šova filmēšanai. Kā arī tā atkārtojumam.
Pēc atkārtojuma dariet, kā gribat.
-Un šķiramies, skatoties saulrietā. -Tad varat šķirties.
Pašā sākumā
mums šķita, ka kopdarba panākumu dēļ kopdzīve būs laba.
Un tad notika pavisam kas cits.
-Pašiem vien ir jāgūst panākumi. -Tās gaidas!
Ja tie panākumi…
var stāties ceļā veiksmīgai laulībai,
ko vēlies savā dzīvē,
tad ir jābūt gataviem no kaut kā atteikties.
Redziet, sākumā jau nemaz nevar zināt, kas tieši notiks.
Labi, precamies. Vai tiešām zinām, cik ilgi tā ilgs?
Mums bija daudz iemeslu, vai ne?
Tā gan. Un pēkšņi attopies pavisam pieaudzis.
Un savā prātā no jauna vienojies par laulībām,
dzīvei ritot savu gaitu.
Viņu kopdzīve…
viņi pie tās pamatīgi strādāja.
Viņi gāja atsevišķi pie psihologa.
Tāpat apmeklēja pāru terapeitu.
Viņi, šķiet, gāja pie psihologiem divas trīs reizes nedēļā.
Pēc tam viņi gāja iedzert kafiju, papļāpāja, satuvinājās.
Mēs šodien terapijā uzzinājām,
ka mūsu personīgās dzīves bija svarīgākas par aktiermākslu.
Un es sāku uz dzīvi skatīties citādi.
Šķiet, viņi tad atlaida lielu daļa aizvainojuma.
Viņi satuvinājās, vairāk rūpējās viens par otru.
Mūsu seriāli ir atcelti, taču mūsu laulība gan ir dzīva.
Tā gan.
Un šādā biznesā ko tādu panākt ir grūti.
Es tiešām nezināju, vai, dodoties uz Kaliforniju,
mēs ar Enu būtu kopā
pēc strādāšanas atsevišķi.
Es priecājos, ka mēs tā darījām un ka viss beidzās labi.
-Šis ir forši. Varu izlasīt? -Jā.
Viņiem bija sava pilotsērija, vai ne?
-Un… -Jā.
Te rakstīts: "CBS paziņo par šīs sezonas jaunumiem…"
-Kas…? Tas ir tētis? -Jā.
Džerij, mums nav tam laika.
Kam tad? Es tikai novēlu priecīgu kāzu gadadienu.
Ak jā. Priecīgu gadadienu!
"Man jācenšas beigt domāt par to,
vai pilotsērija aizies tālāk.
Ena man teica: "Nebojā omu, runājot par to pilotsēriju."
Es sapratu, ka tā starp mums ir izveidojusi plaisu.
Es no visas sirds centos apvienot skatuvi
ar mūsu kopdzīvi.
Mana vēlme pēc panākumiem ir tik izmisīga.
Taču tagad esmu sapratis, ka arī tāpat vien esmu labs."
-Kur tas laiks tā aizskrējis? -Nezinu.
Es… Es vēlos vairāk dzīves.
Es tagad saskatu tik daudz iespēju.
Es varēju būt… Es varēju kļūt…
Es būtu varējis nokāpt no rezervistu soliņa… Kļūt par…
Tu jau nemāki nepārtraukt.
Labi, bet tev jāieklausās.
-Klausies, kā es runāju. -Paklau, Džerij, esmu aizņemta.
Es lasu. Tev jāpagaida, kad beigšu lasīt.
-Bet es varētu… -Beidz!
-Es tagad runāju pats ar sevi. -Tad runā ar sevi citā istabā.
Neviens nesaka Frenkam Kostencam, kas jādara!
Tieši tā! Kas, pie velna, viņi tādi? Kā viņi uzdrošinās?
Auč! Tēti!
Man bija 65 gadi, sēdēju bez darba.
Neviens man pat neatbildēja.
Un tad man piezvanīja Lerijs Deivids.
Viņš saka: "Vēlos, lai tu seriālā Sainfelds aizstātu tēvu."
Zini, es vienkārši nespēju šo ņemt un iztērēt.
Man ir kaut kāda…
fobija!
Absurds? Es tev tūlīt parādīšu absurdu! Padod šurp!
Manuprāt, viņā vārījās emocijās, kas savā ziņā…
-izlauzās… -Izlauzās seriālā Sainfelds.
Kad man uzkāpj asinsspiediens, tas džeks kasetē aicina, lai saku:
"Un tagad tā pa mierīgo!"
Es apzinājos to sevis daļu, ko dēvēju par "iekšējo niknumu".
Vismaz tā to sauc mana…
Tā to sauc mana sieva Ena Miera.
Mēs vēlamies… Gribēji runāt, Džerij? Negribu tevi visu laiku pārtraukt.
Ja vēlies ko teikt, tad droši – saki.
Mēs šonedēļ esam Maika viesi.
-Tieši tā… -Un kā raidījuma līdzvadītāji
mēs varētu sniegt savu artavu jebkādā veidā.
Viņš varēja palaist vaļā tās emocijas,
kas bija… dziļi apslēptas.
Iespējams, tā dēļ arī radās viņa tēls.
Dziediet man līdzi!
Aizved mani uz balli…
Lai cik ļoti es dievinātu teātri
un lai cik ļoti es priecātos par skatītājiem,
kad esmu televīzijā, gozējos visas pasaules priekšā.
Man tas tieši patīk, jo vienmēr vēlējos, ka visi mani mīl.
-Kā sokas? -Es skatos jūsu seriālu. Man patīk.
-Džerijs Stillers, vai ne? Kā iet Mierai? -Enai Mierai ir labi.
Šķiet, kad tētim parādījās iespēja būt Sainfeldā,
mamma arī varēja nedaudz uzelpot,
jo viņai nebija jābūt viņam līdzās, lai gūtu panākumus.
Tas viņai varēja būt atvieglojums.
Manuprāt, esmu tādā vecumā, kad, ziniet,
ja nedomātu par pagātni, tad…
Jā, tu kļūdījies. Bet nav par vēlu, lai mainītos. Tas arī viss.
Viņa beidzot pārstāja smēķēt un dzert.
Un viņa sev atzina… no kurienes tas viss vispār ir nācis.
Daudzi ļaudis uzskata, ka ir pārāk sāpīgi
ieskatīties dažādās traumās,
taču man patiešām palīdzēja tas, ka apdomāju brīžus, kad man sāpēja,
ko līdz šim nebiju atrisinājusi.
Kad jau laikus netiec ar tādām lietām galā,
tās bieži vien parādās pavisam negaidītos veidos.
Tas bija skaisti. Viņa patiešām…
…pieauga.
Taču mans tētis nespēja to pieņemt.
Pat tad, kad viņa katru dienu gāja uz Anonīmajiem alkoholiķiem
un teica: "Džerij, esmu alkoholiķe."
Bet viņš attrauca: "Nešausti sevi tik ļoti.
Tu taču zini, tas lielais spiediens…"
Viņš nevēlējās viņu tādā veidā kritizēt.
Viņš viņu mīlēja bez jebkādiem nosacījumiem.
-Tas ir viņas After-Play scenārijs? -Atradu viņas mantās.
Oho! Tik forši.
Ena sarakstīja lugu After-Play, kurā arī attēlo galveno lomu
Ņujorkas 4. teātrī ārpus Brodvejas.
Tas bija mulsinoši. Maikij!
Tas bija kas leģendārs, Dieva dēļ!
-Tā aina ar cimdiem! -Kādiem cimdiem?
Viņa runā par divām meitenēm, kuras, šķiet, iemieso mūs abus.
"Sūzija un Polija? Kas viņām vainas? Viņas ir tik skaistas."
"Viņas dusmojas. Es nebiju viņām līdzās.
Pat tad, kad sēdēju blakus, tā pa īstam nebiju līdzās."
"Beidz šaustīt sevi. Tu biji brīnišķīga māte."
"Mums abiem bija karjeras, Dieva dēļ."
"Mēs abi tā centāmies kļūt bagāti un slaveni."
Tā vien šķiet, ka runāju pats ar sevi.
Varbūt tāpēc, ka… Visu, ko Ena sarakstīja,
esam dzīves laikā arī teikuši.
"Priecājos, ka atnācāt. Ziniet, tomēr iedzeršu vēl vienu glāzi.
Raziēla viņai pasniedz auskaru.
Šķiet, jums izkrita."
"Mans auskars! Es jau domāju, ka esmu to pazaudējusi!"
"Nekas nepazūd, kundze."
ENA - EIMIJA BENDŽIJS - DŽERIJS
Šķiet… Iespējams, tāpēc, ka man pašam ir laulības pieredze,
bet es viņiem tagad daudz vairāk jūtu līdzi.
Jo… šķiet, tā dēļ, ko esmu piedzīvojis savā dzīvē,
uzzinot, cik grūti ir sekot viņu pēdās.
Tavam vectēvam Džerijam
-patika šeit nākt. -Ak jā!
Mēs ar Kristīni bijām vairākus gadus pašķīrušies.
Taču, kad pienāca kovids,
mēs nolēmām kopā izolēties ar bērniem.
-Un tas koks… -Un arī tas.
Tas bija viņa mīļākais koks. Tā lielā priede.
Pēkšņi mēs atkal bijām vienā mājā.
Tobrīd es arī sāku veidot filmu.
Tādēļ mēs atkal satuvinājāmies.
-Un viņa teica – "bez prieka". -Jā.
Mēs runājām par to, ko esam piedzīvojuši, traumām,
atskatījāmies, ko piedzīvojuši mani vecāki
veidā, kā es nekad to nebiju darījis.
Ja kāds man būtu teicis, ka es vecumdienās būšu…
ziniet, laimīgāka nekā jaunībā,
es prasītu: "Kā tas vispār ir iespējams?"
Bet tas jau ir jauki, vai ne? Uzzināt, ka tas ir iespējams.
Liels jums paldies!
Es… vēlos pastāstīt nedaudz… Nedaudz par savu dzīvi. Ceru, ka…
Es vairākus vakarus stāstīju
par savu dzīvi.
Es… Tas man sagādā lielu prieku.
Esmu tādā dzīves posmā, kādu… Vispār ir tieši tā, kā vēlējos.
Vienmēr esmu vēlējies strādāt viens.
Zinu, zinu. Drīzāk…
Nē, nu paldies…
Lūk, kur viņa ir. Tā…
Tā ir mana sieva, brīnišķīgā Ena Miera.
Tā ir viņa, jā.
Dīvainā kārtā Ena arī skatījās,
ik pa laikam mani pārtraucot.
Tu runā tik nopietnas lietas.
Kļūst visai baigi.
Tā vien šķiet, ka tu lasi svētos rakstus savās iesvētībās.
Un pēkšņi
mēs atkal uzstājāmies kopā.
-Kā sokas? -Vai, kā tev sokas?
Esmu Heršijs Horovics.
Nu, esmu Mērija Elizabete Doila.
-Tā esi tu? -Tas esi tu?
-Tas esmu es. -Un es arī!
-Mērija Elizabete Doila. -Heršijs Horovics.
-Vai, cik jauki… -Tu itin nemaz neesi mainījusies!
Vai, beidz taču.
Kas ir jūsu karjeras lielākais sasniegums?
Es visvairāk lepojos ar to, ka…
tā patiesi iepazinu savu vīru.
Es viņu cienu. Tāpat es cienu to, ko paveicām kopā.
Labi. Tiešām gribi tikai pusi?
Neciešu tās tofu lietas.
Viņa sarakstīja dažas lugas, kā arī aprakstīja savu dzīvi.
Šeit ir viņas sapņi.
"Džerijs un Bens guļ man blakus. Mēs esam Nentaketā.
Mēs ar Džeriju esam sadevušies rokās.
Es jūtu viņa plaukstu un ādu.
Saule apspīd manu muguru. Gulta ir tieši pie loga.
Džerijs saka: "Tā lidmašīna nepacēlās. Tāpēc atbraucu atpakaļ mājās.""
Mums bija māja Nentaketā,
kas bija viena no viņu mīļākajām vietām.
Viņi tur tagad arī ir kopā apglabāti.
Mamma pēc triekas
nespēja vairs parunāt.
Taču, ieskatoties acīs, varēja redzēt, ka viņa ir līdzās.
Viņa bija pilnībā paralizēta.
Taču viņa spēja…
Kad mēs teicām ko smieklīgu, viņa smējās.
Mēs vēlējāmies ar viņu kopā pavadīt laiku, sasmīdināt viņu.
Mēs ar Eimiju atveidojām dažādus tēlus.
Ja pateicu ko tādu, kas viņu sasmīdināja, šķita, ka ir izdevies.
Jo viņu bija grūti sasmīdināt.
Daudzus gadus.
Divus trīs gadus. Kāda starpība.
Un tad es…
Es vēlējos kļūt par aktieri. Un es…
apmeklēju Ņujorkas skolas, kur…
es satiku Enu Mieru.
Tas bija liels notikums.
Ena Miera bija brīnišķīgākā persona visā pasaulē.
Neesmu saticis nevienu, kas viņai līdzinātos.
Es…
Mēs iemīlējāmies.
Tu izjūti aizvainojumu?
-Nē, itin nemaz. Vairs ne. -Labi.
-Es tevi ļoti mīlu. -Zinu. Es tevi arī mīlu. Tieši tāpat.
-Mīlu tevi. -Es tevi tā mīlu.
Pastāsti kaut ko, tēti.
Vai nav forši būt dzīvam?
Jā. Tāda, lūk, ir tā dzīve.
Ja? Kad tu aiziesi, darīsim to kopā. Mēs abi.
Jā, labi. Un arī sadosimies rociņās.
Tieši tā. Sadosimies rokās.
Lai kur dosimies, mums būs forši.
Jā, jā.
Aizvedīsi mani uz izrādēm, kad tur nonāksim?
Es tevi mēdzu vest… Jā, kad aiziešu, vedīšu, kur vien vēlies.
-Vēlies pateikt kaut ko Benam? -Čau, Ben. Kā iet?
Gribēji pasveicināt Eimiju, vai ne?
Zināji, ka viņa arī ir šovbiznesā? Viņai ir tāds talants.
Tas ir kā brīnums. Tas ceļo no viena…
no vienas personas uz citu…
Tu to vari saukt par brīnumu, ja vēlies.
-Jā, varu. -Jā, reizēm talants…
tevī mīt pavisam dziļi.
Jā. Jā!
-Kas tas tāds? -Kasešu ierakstītājs.
-Kasešu ierakstītājs? Ak tā. -Jā.
Viss, ko tu saki, tiek fiksēts kasetē.
-Tevi dzirdēsim mūžam. -Jā!
Tu nekur nepazudīsi.
PALDIES MANAM DRAUGAM MARKAM ROMANEKAM PAR PALĪDZĪBU FILMAS VEIDOŠANĀ
Tulkoja: Mārtiņš Grīnbergs