Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
O dabar Stilerio ir Meros komedija.
Ačiū.
Ponios ir ponai, gyvename labai nenuspėjamame amžiuje.
Gali nutikti bet kas.
Mudu su Džeriu norėtume parodyti, kas galėtų nutikti,
kai du paskutiniai žmonės, likę pasaulyje, susitinka pirmą kartą.
- Labas! - Sveikas!
- Vaje, kaip gera tave matyti! - O man kaip gera!
Nieko sau, kas nutiko.
Taip, visur ieškojau. Nieko nėra.
- Maniau, likau tik aš. - Aš irgi.
- Vaje, kaip mums pasisekė! - Ne tas žodis.
- Visai šito nesitikėjau. - Taip!
Mano horoskope buvo parašyta: „Nieko neplanuok.“
Matei, kas nutiko Šeštojoje aveniu?
Taip, o ją ką tik perasfaltavo.
Ko gero, viskas mūsų rankose.
Sakau, ko gero, viskas mūsų rankose.
Kaip suprasti?
Ko gero, mus užgulė atsakomybė.
Supranti, vėl viską pradėti.
Taip! Tu teisus. Turim daug darbo.
Turime viską atstatyti, sutvarkyti, pasodinti daržoves.
Taip. Tą irgi.
Bet pagalvojau, jei tu paskutinė moteris,
o aš – paskutinis vyras,
turime padaryti šį tą svarbesnio už…
tai.
Turime sukurti dalykus.
Žinai, tokius mažyčius.
- Kalbi apie rankdarbius? - Ne. Galvojau apie…
Žmones. Turime sukurti žmogučius.
Ką reiškė augti tokioje pramogų verslo šeimoje?
Kokie buvo jūsų tėtis su mama?
Mes, šioje laidoje, dieviname jūsų motiną ir tėvą.
- Puikieji Stileris ir Mera. - Stileris ir Mera.
Šio jaunuolio tėvai.
Anė ir Džeris! Stileris ir Mera. Jūs – jų sūnelis.
Jūsų tėvas yra juokingiausias „Zainfildo“ veikėjas,
- be konkurencijos. - Aš sutinku.
Pliaukšteli jam per galvą. Mirk iš juoko.
Ar kada nors atsivesite tėvus?
- Kur? Ar į… - Bet kur.
Sakykite, ką tėvai davė jums kaip atlikėjui?
- Sveika, kaip laikaisi? - Labas.
- Ar jūs dabar…
- Žinojau, kad taip nutiks. - Todėl prisegiau tau mikrofoną. Taip.
- Čia „cinéma-vérité“? - Taip.
Eimė ir Bendžis.
- Aš beveik… - Labas!
Vajetau.
Vaje, žiūrėkit, kas paveldėjo tėčio garbanas?
Tiesa, ir jos garbanos natūralios.
- Juokiatės iš tėvelių? - Taip.
Jums jie juokingi?
Čia tarsi… Čia Anė ir Džeris. Man patinka šita nuotrauka.
Jie repetuoja namie?
Tiek daug puikių nuotraukų.
Išbando pokštus su jumis, vaikai?
Kaip drįstat išnaudoti mano vaikus. Jūs tenorit mane pašnipinėti.
Ne, man tik smalsu, ar repetavot…
Ar norite užsiimti šiuo verslu?
Kuris nors iš jūsų muzikuoja?
Ar krečiate pokštus kaip mamytė su tėveliu?
Eime?
Pradžia maždaug tokia: įeini į butą ir…
- Taip. - Bet nėra tinkamo konteksto.
Ir galvoju, filmas galėtų prasidėti…
Gal dėl to, kad parduodame butą, viską peržiūrime.
Arba…
Gal šio klausimo idėja. Gal tu įsivaizduoji pradžią,
o paskui mes čia. O tada…
kyla klausimas, „Kodėl išvis statai filmą?“
Taip, kas…
- Aš klausiu tavęs? - Taip.
Gerai.
- Taip. - Taip.
Ar mes… Mus filmuoja, tai paklausti dabar?
Žinoma.
Taigi, Benai…
Prašyčiau tylos.
Penki, keturi, trys, du…
Jei tai apie mus,
Stilerį ir Merą.
Kaip du žmonės, kurie…
Jie ne tik dirba kartu,
bet norime parodyti, kas nutinka, kai jie dirba kartu –
jie ima rietis.
- Tiesiog išeik. Išeik! - Išeiti?
- Taip.
Žinoma. Kodėl anksčiau nepagalvojau? Nori, kad išeičiau…
Manau, gali pakrypti į bet kurią pusę. Gali būti arba…
Manau, turime susitelkti į Anę ir Džerį, Džerį ir Anę.
Jie nėra superžvaigždės.
Jie tik atlikėjai, kuriuos žiūrovai pažįsta iš televizijos.
Jie vedę ir turi vaikų,
stengiasi kiek įmanydami abejose srityse.
Kai 2020 m. mirė tėtis,
mama jau buvo mirusi gal prieš penkerius metus.
Mano karjera jau seniai klostėsi sėkmingai,
bet asmeniniame gyvenime ne viskas buvo sklandu.
Jaučiausi išsimušęs iš vėžių, nelaimingas, atitrūkęs…
nuo šeimos,
nuo savo vaikų, ir tiesiog truputį pasimetęs.
Nieko sau, iš tikrųjų gražu.
Ne, nefilmuok manęs.
Ėmiau galvoti apie tėvus ir…
visą tą stresą bei įtampą, kuriuos, pamenu, mačiau vaikystėje.
Ir tą įtampą, kai jie dirbo drauge.
Ir kaip jie išliko kartu per tuos išbandymus.
Mes liksime kartu.
- Manau, jūs… - Dabar aš tą žinau.
Buvo laikas, kai nežinojau, bet dabar žinau.
Manau, norėjau kažkaip suprasti, kaip jie tą padarė.
Nieko sau.
- Vien tik garsajuostės. - Taip.
Džeris, kaip žinai, viską įrašinėdavo.
Čia visa mūsų gyvenimų tiesa.
Neįtikėtina.
Jei būtum žinojusi prieš mums susituokiant,
kad elgsiuosi taip, kaip elgiuosi dabar,
- ar būtum tekėjusi už manęs? - Kalbi apie visus tuos metus?
Turbūt nebūčiau tekėjusi už tavęs.
Nerealu. „Kalba Eimė ir Bendžis“. „Kalba Bendžis ir Eimė“.
Noriu paklausti, Bendži. Ką labiausiai mėgsti veikti su Eime?
Negaliu patikėti, kad jis viską įrašė.
Žaisti „Laimingą veidą“.
- Kas tai, Bendži? - Žaidimas.
Jis visada turėjo įrašinėti, supranti, ar tai būtų asmeniška…
Bet tada mane tai neabejotinai varė iš proto.
Manau, varė iš proto ir Anę.
„Įrašinėji garsajuostes, Džeri, kurių niekas neklausys.
Liks tik jų krūvos, kai mirsi“, sakydavo ji.
Ji neklydo.
Kur konkrečiai gyvenate Niujorke?
Gyvename Riversaido kelyje, Maikai.
- Ir… - Taip.
Turime trijų minučių ilgio namų vaizdelius.
Moki, brangusis?
Čia normalus režimas, turiu perjungti. Išjungiat šviesas?
- Ar rodome… - Nesuk galvos dėl šviesų.
Žinojau, kad turėsime parduoti butą, kuriame užaugome,
tad iškart panorau jį nufilmuoti.
Nežinau, keista tai ar ne.
Tiesiog taip visada darydavo mano tėtis.
Dabar studijuoju kiną. Taip sužinojau, kaip statomi filmai.
Reikia montuoti, reikia filmuoti,
reikia kurti vaizdus, reikia viską suderinti. Tarsi…
Čia paukštis ant stalo. Balandis.
Tikri namų vaizdeliai, žmonės.
Nebandome parodyti jums nieko, ko nepamatytumėt savo namuose.
Vėl ištrūko. Palaikyk.
Man visada atrodė, kad jūsų šeima yra anomalija,
nes viskas yra fiksuojama.
Nenorėjau fotografuotis. Jokių nuotraukų.
Jokių nuotraukų.
Giliai širdy jis nenorėjo su niekuo atsisveikinti.
Manau, Džeris turi poreikį
viešinti savo vardą. Kažkodėl jam atrodo,
kad kai atsisveikinsime su šiuo pasauliu,
Smitsono muziejus panorės su juo susijusių atmintinų daiktų.
Kai žinosime, ką jūs norite pasilikti,
- nuotraukas, drabužius… - Taip.
…žinosime, ką galim atiduoti
nacionalinio komedijos centro kolekcijai.
Neįtikėtina, ką jis pasiliko.
Blankas 63-iosios gatvės Y centro šeimos dienos narystei.
Akvalangas.
Aš…
Žmogau.
Jis net išsaugojo straipsnį, kaip nepasiteisino vasaros hitas.
„Kritikams filmas pasirodė trikdančiai nejuokingas.“
Oi.
KOMIKŲ GIMINĖS ATŽALA
Čia įdomu. Taigi, čia…
Iš Vindermyro viešbučio Bingamtone, Niujorke,
adresuota panelei Anei Merai,
Kornelijos gatvė 11.
„Antradienis. Mieliausia Anese,
labai sunku pradėti šį laišką.
Sėdžiu ant verandos laiptų su vaizdu į Čarlzo salą,
tvyro migla, o aš labai tavęs ilgiuosi, širdele.
Štai, kažką pasakiau.“
Susipažinome 1953 m., o 1953 m. rugsėjį susituokėme.
Pasakiau: „Nebegali pas mane daugiau nakvoti, nebent susituoktume.“
Jis mane vedė, turbūt jam patiko nakvoti pas mane.
„Mažylei Merai, ilgiuosi tavęs, mažyte mano. Pasiilgau.
Kaip aš tave myliu.“
„Širdele, atleisk, kad nepaskambinau.
Žinau, tikriausiai laukei ištisas valandas.
Nekantrauju tave paliesti ir pajusti, mieliausioji mano.“
„Ane, ką tik perskaičiau, ką jau parašiau.
Atrodo, jei tiesiog permesi akimis, nesuprasi, ką iš tikrųjų noriu pasakyti.
Todėl, mieloji, pasakysiu, kaip skaityti šio laiško pradžią:
Po rytinio skambučio, antradienį. Šmaikščiai.“
„Mažylei Merai. Jausmingai. Pasiilgau tavęs. Pavydžiai.
Mano mažute. Pasiilgau. Pabrėžk „i“.
Pasiilgau.“ Čia tau ne šiaip sau.
Tikra beprotybė.
Netgi nuostabu. Nežinojau, kad yra…
Žinau, man patinka „Mieloji“.
Buvome du žmonės, bandantys prasimušti teatre.
Mes įžengėme vienas į kito gyvenimą,
nes niekas daugiau mumis netikėjo.
„Džeri, tu nuostabus prietranka.
Nereikėjo man aiškinti pirmosios savo laiško dalies.
Patikėk, aš supratau.
Bet, mielasis mano, džiaugiuosi, kad paaiškinai,
nes režisūrinės pastabos buvo puikios.“
„Džeri, sakei, kad nekantrauji mane paliesti.
Pajusti mane.
Mano brangus žmogau, nekantrauju būti paliesta. Pajausta.
Būti tavo… „tarpas“.
Visai neblogai.
Parodyk… Pala, duok pažiūrėti.
Mūsų santuoka buvo trapi. Mes nesimatėme.
Nepažinojome vienas kito. Leisdavome pinigus telefonui.
„Labai tave myliu, brangioji. Džeris.“
„Labai tavęs ilgiuosi. Anė.“
Buvome priversti išties pasistengti kažką nuveikti kartu.
Tai puiku.
Džeris visada norėjo būti komiku.
O aš visada žiūrėjau į tai kreivai.
Niekinau komediją.
Tuo gyvenimo etapu buvau labai rimta vaidybos studentė.
Po viena pažastimi nešiodavausi „Eleonoros Duzės gyvenimą“.
Po kita – Stanislavskio „Aktoriaus saviruošą“.
Net ir vėliau, sulaukusi daugiau metų,
ji visada norėjo, kad užsiimčiau rimtesniais dalykais,
nusifilmuodavau „Naktis muziejuje“ arba „Kvadratas“.
Nesu mačiusi tokio gyvenimo aprašymo kaip jūsų.
Puiku!
Tai nebuvo komplimentas.
Ji: „Taip, bet man patinka „Amžinas vidurnaktis“. Arba „Grynbergas“.
- Jai išties patiko „Grynbergas“. - Tarsi tai būtų sėkmingiau?
- Iš dalies. Man taip atrodė. - Taip.
Ironiškiausia, kad tavo mama buvo puiki komikė.
Taip, ir ji galėjo improvizuoti.
Ji turėjo įgimtą talentą gyviems pasirodymams.
Taip.
O jis turėjo įdėti daug daugiau darbo.
Norėjome kurti komediją.
Man visada labiau patiko vaidinti, o jam visada atrodė, kad esu juokinga.
Aš visada galvojau, kad Anė buvo…
tarkime, stiprioji numerio pusė.
Ji buvo protinga. Buvo juokinga.
Ji mokėjo prajuokinti. Man buvo sunkiau būti šmaikščiu.
Vaikystėje tėtis augo žiūrėdamas vodevilį.
Edį Kantorą arba Džeką Benį.
Ir, nors jis labai norėjo būti šmaikštuolis,
jis matė įgimtą Anės talentą.
Jis labai žavėjosi ja kaip atlikėja.
Iš dalies jam išties jos reikėjo.
- Jis tikrai įtraukė ją į komediją. - Taip.
Tuo metu pagalvojome,
kad galėtume sukurti ką nors kartu, susikurti vardą ir iš to užsidirbti.
Taigi, nusprendėme parengti numerį ir labai daug dirbome.
Tiesiogine prasme improvizavome, įsijungę magnetofoną.
Dabar pamėginkim. Pažiūrėkim, kas gausis.
Ko nori?
Mes pasikalbėsime su „Panelės Paauglės“ konkurso nugalėtoja.
- Nori pasikalbėti su Rozmari? - Taip.
Šitas vyras nori su tavimi pasikalbėti.
Klausyk, Rozmari, užvanosiu tau per gražų veidelį.
- Gerai, panele. - Panele Paaugle.
Ar pavydite savo vaikui?
Pavydžiu savo mažylei? Juokauji?
Kodėl turėčiau pavydėti? Ji – Panelė Paauglė,
ji pati populiariausia, ji graži,
jauna ir… kodėl turėčiau pavydėti?
Neverk, mamyte.
- Juokauji, mamyte? - Juokauju.
Matai, šitą daiktą vadiname magnetofonu, Eime.
Jei norėtum sudainuoti dainą, galėtume įrašyti ją į garsajuostę.
- Nori sudainuoti dainą? - Taip.
Pažiūrėk. „Nuvažiavau į ligoninę trečią popiet,
ir 19.48 val. pagimdžiau mergaitę.
Šiandien gimė Eimė Belė Sojer Stiler.“
Nieko sau.
Neįtikėtina, ji užrašė tai tądien, kai gimei?
Padainuok „Tū Ra Lū Ra Lū Ral“.
„Ji nuostabi. Džeris atvažiavo traukiniu.
Buvo čia dešimtą ryto. Jis labai laimingas.
Pirmą valandą turėjo išvažiuoti, kad spėtų grįžti į 17.30 val. pasirodymą.“
Kai susilaukėme vaiko,
poreikis pasiekti sėkmę mūsų gyvenime buvo labai svarbus.
Labai bijojau neuždirbti pakankamai pinigų šeimai išlaikyti.
Manau, jo sėkmės troškimas
buvo susijęs tiek su kūrybine išraiška, tiek su šeimos saugumu.
Jis buvo labai mylintis žmogus.
Ir jis norėjo būti mylimas.
Nes nemanau, kad jis vaikystėje to sulaukė.
Mano tėvas, kai pasakiau, kad noriu tapti aktoriumi, pasakė:
„Gal geriau dirbk užkulisiuose?
Kas tau šovė į galvą, kad gali tapti Edžiu Kantoru,
Džeku Beniu ar Džordžu Bernsu? Neturi teisės tuo užsiimti.“
Mačiau, kaip mano tėvai tiesiogine prasme stengėsi išgyventi Depresiją.
Iš pradžių tėvas vairavo taksi, paskui ėmė vairuoti autobusą.
Kaip vadinosi ta kompanija?
Pameni pavadinimą?
- „Niujorko miesto omnibusas“. - Teisingai.
- Dirbau Niujorko įstaigoje. - Taip.
Mečiau mokslus. Galėjau tapti aktoriumi, nesvarbu, man nepavyko.
Norėjau būti aktoriumi.
Tai ką darei? Ar užlipai
į sceną pamėginti?
Regis, kartą bandžiau. Kartą ar du. Nepamenu.
Taip. Turėjau talentą. Turiu talentą. Taip.
Kas nutiko? Dėl ko lioveisi?
Nežinau. Neatrodė, kad galiu.
- Ir be to išsiverčiau. - Sudūrei galą su galu, ar ne?
Taip, teisingai. Koks bebūtų darbas, dirbau. Ir viskas.
Kokia prasmė skųstis?
Mano motina su tėvu siaubingai riedavosi.
Visada dėl pinigų.
DORINA STILER DŽERIO SESUO
Visada dėl pinigų.
Dažnai slėpdavausi po lova.
Nes labai bijodavau, o Džeris mane ištraukdavo.
Džeris man buvo labai geras.
Jis mums visiems trims atstojo tėvą.
Džeris gindavo ir mane, ir Arnoldą.
Visada gindavo.
- Taip, visada. - Taip.
- Džeris tik norėjo ištrūkti. - Taip.
Tuo metu vienintelis būdas buvo įstoti į kariuomenę.
Mano tėčio švarkas iš kariuomenės.
Kuris?
Sugrįžęs iš kariuomenės jis įstojo į Sirakjuso universitetą.
Tada jis labai įsitraukė į vaidybą.
Manau, komikai, kuriuos jis mylėjo vaikystėje,
jam, jo sesei ir broliui leisdavo pabėgti nuo rūpesčių.
O teatre jis surado namus.
Kol mama dar buvo gyva, jis jai parodė „Auksinio obuolio“,
pjesės, kurioje jis vaidino Brodvėjuje, afišą.
Ji tiesiog nieko nepasakė.
Bet ji pasakė „Buvai niekam tikęs“,
pamačiusi jį mokyklos spektaklyje ar panašiai?
Tiesiog siaubinga.
„Pasakiau Anei:
„Žinai, kai manęs klausia, ar tėvai mane rėmė,
atsakau: „Nebuvo ką remti.
Tiesa ta, kad tėvas niekad man nepasakė nieko padrąsinančio.
Aš visko pasiekiau pats.“
Teisingai.
„Gal, – pasakė ji, – jie bijojo.
Nenorėjo matyti tavęs įskaudinto.“
Staiga pajutau tiesą. Anė buvo teisi.
Jie nenorėjo matyti manęs įskaudinto. Pažeminto.“
Mama… Ar šįvakar gerai praleidai laiką? Turiu galvoje…
Ar gerai praleidai laiką? Turiu galvoje, ar tu…
Džoeli, ar aš gerai praleidau laiką? Negaliu atsigauti.
Praėjo tiek daug laiko. Kai vakar paskambinai,
pasakiau: „Koks Džoelis?“ Supranti?
Pradėjome vaidinti Vilidže, mažose kavinukėse
ir panašiai.
Įsivaizduoji, kaip jaučiausi,
kai, nei iš šio nei iš to, nusivedi mane vakarienės ir į pasirodymą.
- Taip. - Pagalvojau: „Kas vyksta?“…
Jie sukūrė numerį svetainėje,
už 20 kvartalų nuo Brodvėjaus,
kurį ketino parodyti scenoje, čia,
kur jį pamatys visas pasaulis.
Miesto koordinatorius atėjo ir mus pamatė.
Mes jam patikome, mus pasamdė pasirodyti laidoje.
Vienoje Edo Salivano laidoje.
Žiūriu į stogelį štai ten. Nieko sau, įsivaizduokite,
parašyta „Edo Salivano teatras“, Stileris ir Mera, „Rolling Stones“.
Štai ir jis, tiesiogiai iš Niujorko, Edas Salivanas.
Kai apie tai pagalvoji, gerklę užgniaužia.
Kai rodydavo Edį Salivaną,
seneliai, tėvai ir vaikai, ištisos kartos
žiūrėdavo tą pačią laidą.
„Edo Salivano šou" žiūrėjo
maždaug 20 ar 30 milijonų žmonių kas savaitę.
Atrodo natūraliai, be įtampos?
Taip gerai? Ar taip planavome?
- Labas. Smagu tave matyti. - Kaip laikaisi, žmogau?
Tai buvo tiesioginė laida iš Niujorko,
dar prieš „Šeštadienio vakarą“.
Pirmiausia jie paklausė: „Nori persikelti į „Edo Salivano teatrą“?
Atsakiau: „Ar baisu būti „Edo Salivano Teatre“?
Dabar, ponios ir ponai, „The Supremes“.
Taip, teisingai, Elvis Preslis!
„The Beatles“!
Tai buvo pramogų verslo viršūnė.
Taip.
Mama pasakojo, kaip ji jaudindavosi,
išėjusi iš to persirengimo kambario viršuje.
Kaip eidavo iki lifto,
kuris leisdavosi į sceną, kaip ją pykindavo.
Visi pakampiuose vėmė.
Jei būtume buvę protingi, būtume vartoje narkotikus, patikėkit.
Tai didžiulis spaudimas.
Man smalsu, kaip jūs išvis… Ar apie tai galvojote? Nes…
Aš visada galvoju: „Turi tik vieną progą pristatyti pokštus, todėl nesusimauk.“
- Taip. - Turiu galvoje,
pliaukšteliu sau per veidą, stipriai. Dukart.
Rimtai?
- Šitaip. Pasiruošęs? - Taip.
- Šitaip? - Šitaip.
Taip.
Tai buvo jų akimirka.
Jei gerai pasirodys, jis pasikvies juos vėl kitą savaitę.
Ačiū.
Trupė, kurią tuoj pamatysite, yra visiškai nauja.
Į komediją jie žiūri visiškai nauju žvilgsniu.
Dabar jis režisuoja ir prodiusuoja antrą „Atskyrimo“ sezoną.
Sveiki sugrįžę į „The Late Show…“
Tas jaunuolis yra Džeris Stileris,
o mergina – Anė Mera. Šiltai juos pasitikime.
Džeris Stileris ir…
Mes regime
vieną visų laikų nuostabiausių žmonių gyvenimo istorijų.
Šis vyras 24 valandas buvo palaidotas gyvas
milžiniško banginio pilvo ertmėje.
Kuo jūs vardu?
Jona.
Keista likimo ironija, kad šis prieš mus sėdintis vyras
turi tokį pat vardą kaip tas, kurį labai seniai ištiko toks pat likimas.
Papasakokite, pone Jona.
Kažkam taip nutiko prieš mane?
Labai seniai, pone.
Na ir vietelė šita Kalifornija.
Tai nutiko gan seniai, pone Jona.
Jei tai nutiko anksčiau, nutiks ir vėl.
- Nemanau, kad suprantate, pone. - Reiktų aptverti tą zoną.
- Tikrai reiktų. - Negalima tokios vietos palikti atviros!
Jie pradėjo dirbti „Edo Salivano šou“ 1963 m.
Paskui jis juos pasikvietė atgal, ir jie vis grįždavo.
Buvau ką tik gimęs, jie persikraustė į naują butą Riversaido kelyje.
Manau, sumokėjo už jį 11 000 dolerių.
„Salivano šou“ kabėjo mums virš galvų.
Turėjome sugalvoti, kaip užpildyti šešias minutes, ir juokingai.
- Patys viską rašėte? - Taip.
Staiga jie gavo saugumą.
Bet kita monetos pusė buvo ta, jog turėjo tai padaryti kaskart.
Nes kaskart, kai būdavo numatyta Edo Salivano laida,
turėdavome dvi savaites naujai medžiagai paruošti.
- Pasaulis kraustos iš proto. Visai! - Ponia Klaus…
Meshuggah.
Ponia Klaus, džiaugiuosi, kad tai pasakėte,
- nes tai įrodo vieną dalyką. - Tai eskimų žodis, kurį čia išmokau.
Tai puiku.
Tikras perlas.
Nebeturime idėjų, supranti?
Vaidinome vaikiną ir aukštą merginą, vaidinome bosą ir žmoną.
Anė vaidino ponią Klaus…
- Tas elfas buvo nepraustaburnis. - Supratau.
- Visai nesuprato meshuggenah. - Kaip sakėt, ponia Klaus?
Tai eskimų žodis, kurį išgirdau kaimynystėje.
Aišku.
Šie numeriai išgarsėjo ir tapo jų firminiais.
- Pavyzdžiui, „Kompiuterinė pažintis“. - Tiesa.
Prieš tai nebuvo šovusi mintis vaidinti save,
remiantis savo etnine kilme.
Jie sukūrė numerį apie pažintį per kompiuterį,
kuris ką tik buvo išrastas. Esmė buvo tokia,
kad kompiuteris suporuoja vaikiną žydą ir jauną airę katalikę.
Tai buvo Džerio mintis.
Taigi, grįžome namo ir sukūrėme Heršį Horovicą ir Merę Elžbietą Doil.
Čia yra nuostabi trupė,
jie turi… dabar jie jums šį tą parodys,
manau, tai taps visų laikų klasika.
Stilerio ir Meros trupė perteikia šią dvasią.
- Kaip laikaisi? - Kaip laikaisi?
Aš – Heršis Horovicas.
Aš – Merė Elžbieta Doil.
„Doil“?
„Horovicas“?
Horovicas.
HO-RO-VI-CAS.
Heršis.
Žmonės, kurie matė, kaip mokomės ir repetuojame, sakydavo,
„Žiūrovams neprilips, nes tai nėra susiję su visa šalimi.“
Ir niekas anksčiau nebuvo to daręs.
Turi brolių ir seserų?
Tris brolius.
Bachą, Bužį ir Solą.
- Bachą? - Bachą.
- Ba-chą. - Ne. Bachą.
Bachą. Atsiprašau.
Tas numeris, turbūt, sulaukė stipriausios reakcijos.
Jis tikrai patiko Edui Salivanui, mat jis buvo airis,
o jo žmona buvo žydė, Silvija.
Kai baigėme tą numerį, jis atėjo,
o iš jo gražių žydrų akių tryško ašaros, jis verkė.
Jis negalėjo atsigauti…
Ir tai tapo jų legendiniu numeriu.
Mes pasiekėme…
Viršūnę?
Taip, tai gerai.
„Edo Salivano šou“ mums
palengvino patekimą į naktinius klubus,
kur galėjome prašyti padorios algos.
Tai jų autentiškas komedijos stilius. Džeris Stileris ir Anė Mera.
Pasitikite.
Mus pakvietė į Klivlandą, Detroitą,
Milvokį, Čikagą.
Anės Meros ir Džerio Stilerio komedija.
Tai geriausias komiškas numeris,
kurį teko išgirsti per labai ilgą laiką.
Tikrame gyvenime jie susituokę. Jis žydas, o ji – airė.
Jie tikri.
Labai ačiū, ponios ir ponai.
O dabar norėčiau pristatyti dvi labai žymias žvaigždes,
kurias visi mylite…
Stilerį ir Merą.
Ačiū. Labai malonu, kad visi atėjote.
Turiu pasakyti, kai žiūrite į Anę scenoje,
žiūrite ne tik į mano komedijos partnerę,
čia mano dviejų vaikų motina.
O čia – vieno vaiko tėvas.
Jie pradėjo daug dirbti.
Žmonės juos žinojo, jie išgarsėjo.
Ir Džeriui tai labai patiko.
Jam patiko, kai jį atpažindavo,
jis mielai dalino autografus,
džiaugėsi liaupsėmis ir pripažinimu.
Džeri, kas nemaloniau?
Kai kas nors kritikuoja jūsų pasirodymą, kurį laikėte geru,
ar kai kas nors liaupsina jūsų pasirodymą,
- nors jums jis atrodė siaubingas? - Kai mane kas nors kritikuoja…
Teisingai. Viskas. Visi atspėjo.
Ši sėkmė jam buvo labai svarbi.
Mamai darbas rūpėjo, bet nebuvo svarbiausias dalykas.
Norite žinoti, kai nulipate nuo scenos?
- Man tik smalsu. - Ne, tikrai manau…
aš to nesiekiu.
Jis atidavė visą save.
Manau, kartais tai varydavo mamą iš proto.
Jis mėgo bendrauti su gerbėjais, tiesa?
Jie kalbėdavosi, kas nors prieidavo,
„Džeri, aš tave myliu!“
Ir mano motina pasakydavo: „Mes kalbamės.“
O tėtis sureaguodavo: „Papasakok apie savo vaikus.“
Taigi. Ne, taip.
Pamenu, vieną kartą lauke
kalbėjau su juo, kad jaučiu,
jog jis per mažai dėmesio skiria mums,
o kol kalbėjomės, kažkas gatvėje
priėjo ir pasakė: „Džeri, šauniai dirbate.“
Ir jis pradėjo kalbėti su tuo vyruku.
Tai išties juokinga, nes vos prieš kelias savaites
mes visi sėdėjome restorane, aš išgyvenau dėl koledžo reikalų,
o žmonės norėjo nusifotografuoti su tavimi.
Ir prisimenu, kad labai suirzau,
pasaulis turi sustoti dėl šitos nuotraukos.
- Supranti, ką turiu galvoje? - Manau, manyje daugiau tėčio
- nei mamos. - Taip. Nei mamos. Būtent!
- Galiu paprašyti paslaugos? - Taip.
- Galiu palinkėti labos nakties vaikams? - Būtinai.
Labos nakties, Eime ir Bendži.
Kai mama su tėčiu išvyko į Los Andželą
dalyvauti… nesvarbu, žaidimų ar pokalbių laidoje,
visų pirma, ilgėdavomės jų, kai jie būdavo išvykę.
Bet pamenu, kad būdavo labai smagu.
- Nes ilgai vakarodavome… - Taip.
…ir susikūrėme savo slaptą beldimą į sieną.
Taip.
Belsk.
Bonne nuit.
Bonne nuit, finalement.
O tada aš: „Bam!“
- Lyg atskiras mūsų pasaulėlis. - Taip.
Mūsų pastatas buvo atskira ekosistema, nes jis buvo didžiulis.
Visi labai dažnai vaikščiodavo pirmyn atgal
iš buto į butą,
pakildavai ir nusileisdavai liftu arba užkopdavai ir nulipdavai laiptais.
Buvo 8-asis dešimtmetis,
rajonas dar tikrai nebuvo toks modernizuotas ir saugus.
Išties jautei, kad priklausai bendruomenei.
Visi mano draugai gyveno tame pastate.
Adamas Maksas. Jo tėtis buvo Piteris Maksas, menininkas.
Mes ten nueidavome, pas Piterį
būdavo daug visokių įdomių žmonių.
Pavyzdžiui, Svamis Sačidananda
ir visi tie madingi, šaunūs 8-ojo dešimtmečio žmonės.
Tame name tvyrojo didžiulė kūrybinė energija ir…
Ėmiau nešiotis kamerą, kaip mano tėtis.
Kurti savo filmus.
Labas vakaras, čia „Bendžamino Stilerio valanda“.
Pertrauka.
Tėtis nupirko man „Super 8“ filmavimo kamerą.
Parūpino montavimo įrangą.
Man tai tapo savotišku saugiu prieglobsčiu.
Kai jie būdavo išvykę ar pykdavosi…
arba neskirdavo mums dėmesio, nes labai daug dirbo,
galėjau tuo užsiimti.
Sunku įsivaizduoti, kad buto daugiau nebebus.
Iš esmės, kai tik nuspręsi: „Gerai, daiktus jau išsinešėme“,
NT agentai pasakys:
„Gerai, išvalykime butą ir paruoškime pardavimui.“
Tai nėra tikrovė… Dabar apie tai negalvoju.
- Taip. O mane… - Jei atvirai.
…tai išties privers pajusti, jog tai išties vyksta.
- Būtent. - Tiesiog šios vietos čia nebebus.
Tėvelis įrašys mano balsą…
- Atliksime numerį, gerai? - Jūs paklausykit.
Nuspalvink šitą, kol suvaidinsime numerį.
Retai kam pasiseka kartu surasti tai,
apie ką jie svajojo vaikystėje.
Tiesą sakant, manau, mums labai pasisekė,
kad radome meilę ir džiaugsmą darbe, kuriuo užsiimame.
Ir mums už tai puikiai moka.
Pamenu, buvo suskleidžiamos, baltos stumdomos durys.
Turėjau galėti daryti viską.
Būti žmona, meiluže, širdele, drauge, virėja. Tu sakai: „Aš pagaminsiu.“
Kai tos durys būdavo uždarytos, jie dirbdavo.
Aš vaidindavau. Prieš pažintį su tavimi buvau gera aktorė.
Ir tada negalima buvo jiems trukdyti.
Ir sakai,
„Taip, už penkiasdešimt žalių per savaitę.“
Už penkiasdešimt žalių per savaitę tą galėtų padaryti bet kas.
Kartais būdavo girdėti juokas, kartais – pakelti balsai.
- Aš pagaminsiu, gerai? - Gerai, gamink tu.
Bet kas turės sutvarkyti? Aš. Tu palieki betvarkę.
Nežinodavai, ar tai tikra, ar jie ką nors repetuoja.
Ji – juokingiausia moteris pasaulyje, tiek scenoje, tiek už jos ribų.
Žodžiu, kai ji krečia pokštus, aš…
aš esu išnaudotojas, oportunistas.
Pasiimu pieštuką ir imu užsirašinėti. Vos tik pradedu…
Jis sako: „Galim panaudoti tai pasirodyme.“ Tada noriu jį nudėti.
Pasakiau… Vėlgi, kada baigiasi vaidyba ir prasideda santuoka?
Nekenčiu tavęs.
Tu manęs nekenti? Aš nekenčiu tavęs.
Tu nežinai, ką reiškia nekęsti taip, kaip nekenčiu tavęs.
Aš tavęs nekenčiu taip…
…taip karštai.
Nekenčiu tavęs karštais, didžiuliais pliūpsniais.
Turime numerį „Neapykanta“.
Tavo karšta neapykanta…
Sakau Anei: „Nekenčiu tavęs.“ Ji atsako: „Tu? Aš nekenčiu tavęs.“
Vieną dieną Eimė, kuriai šešeri, užėjo į kambarį,
išgirdo, kaip tai sakome vienas kitam, mes į ją pažvelgėme
ir nežinojome, ką pasakyti, todėl pasakėme:
„Eime, mamytė su tėveliu repetuoja.“
Eimė pažiūrėjo į mus ir ėmė šypsotis.
Maždaug po dviejų savaičių mes susibarėme.
Eimė atėjo ir pasakė…
„Mamytė su tėveliu repetuoja?“ „Ne, mamytė su tėveliu pykstasi.“
- „Negali būti!“ - Kartais būna sudėtinga.
- Nekenčiau tavęs prieš mūsų pažintį. - Nekenčiau tavęs prieš tau gimstant.
Man tai vienas iš dalykų, apie kuriuos galvoju –
kaip tai tapo tarsi:
„Taip, pasijuokim. Tai juokingas pokštas.“
Bet kokia iš tikrųjų ta istorija?
Mes to nežinome, Benai.
Todėl ir esame tokie susipainioję. Todėl…
Todėl ir statome šį dokumentinį filmą?
Viską išsiaiškinsime, peržiūrėję šiuos dalykus.
Anė ir Džeris gyvena dideliame bute Vestsaide
kartu su dukra Eime ir sūnumi Bendžiu.
Didžioji dalis jų komiškų pasirodymų gimsta namie.
Akivaizdu, šioje santuokoje nekyla bėdų su bendravimu.
- Aš… - Jis net nepakelia apatinių
nuo grindų. Nepakelia.
Šitaip kalbi
visų šių žmonių, čia, Niujorke, akivaizdoje?
Ten, kur tave augino…
Jei esi menininkas, nesuki galvos dėl apatinių.
- Nesuki galvos dėl tokių dalykų… - O kas aš? Kapotos kepenėlės?
Bet svarbu tai, kad Anė su Džeriu
į pirmą vietą iškėlė šeimą, o pramogų verslą paliko antroje.
Dabar 1976 m., filmuoju savo sūnų Bendžį, besileidžiantį nuo kalno.
Maždaug penkių kilometrų per valandą greičiu šiame beprotiškame gyvenime.
Ar kada nors troškai atsidurti teatre ar…
Kas čia per daikčiukas?
Aš Benas Stileris, aš įgarsinsiu šią laidą.
Kas nutiko mielajai mažylei Alisai,
kurią kadaise pažinojome Stebuklų šalyje?
Dabar dar labai anksti. 6.30 val. ryto.
Einu dar pamiegoti. Viso.
Žinai, augi šalia labai unikalių teatralų.
Taip.
Visada pasiruošusių keistoms improvizacijoms ir panašiai.
„ABC Sports“ ima interviu iš garsaus italų naro.
Žinau, kad laimėsiu, nes apsivilkau laimingus marškinėlius.
- Pažiūrėkime, kaip nersite. - Juokauji?
- Reklama! Greitai. - Nufilmuota!
Kai buvome vaikai, jis vaidindavo prietrankas.
Manau, tu darai tą patį.
- Man tai labai patinka. - Ir man. Tokie jau mes esam.
Verčiau jau eisiu.
Mes tave mylim, pone Obuoly.
Dar vienas dalykas. Mano vardas – ponas Anaragrynapopas.
Tėveli, gali dar kartą, tik garsiau?
Anaragrynapopas.
Bendži, tavo mama sako,
kad ji gal norėtų, kad užaugęs būtum garsiu prodiuseriu,
tada galėtum skirti jai ir tėčiui pagrindinius vaidmenis.
Tu juos pasamdytum?
- Ne. - Ne? Bendži.
- Kodėl? - Kodėl? Taip.
Vaje, kaip jie greit pamiršta!
Pasamdyčiau ką nors kitą.
- Kodėl? - Kodėl?
Su jumis būtų sunku dirbti.
Taigi, Bendži, ar imtum savo tėvus į savo filmus?
Ne.
- Kodėl ne? - Nemanau, kad juos imčiau.
Manau, su jais būtų gan sunku dirbti.
Manau, imčiau ką nors kitą.
Aš taip nekalbėjau.
Matot, jie netiktų filmui, kurį ruošiausi sukurti.
Netiktų…
Gal norėtum dirbti Valstybės departamentui?
Ne, kodėl? Apie ką filmas?
Statysiu filmą apie nuotykius ar nužudymą, ar panašiai, bet tikrai ne komediją.
Nemėgstu komedijos. Nemėgstu komedijos.
Aš Benas, Aš Benas Tai mano laida, jo
„Fox“ nauja sekmadienio vakaro laida, „Beno Stilerio šou“,
kurios premjera įvyks rytoj 19.30 val. per 5-ą kanalą,
yra… nevykęs filmų epizodų rinkinys,
kuriuose vaidina komikas, nepasirengęs geriausiam eteriui.“
„Ir jūs tikriausiai galite sukurti savo TV laidą kaip Benas Stileris,
jei gimėte pramogų verslo šeimoje.
Jo tėvai yra visų mylimi komikai Anė Mera ir Džeris Stileris.“
„Komikų giminės atžala“.
Žinai, kai stengiausi susikurti karjerą,
labai didelė jos dalis buvo susijusi su mano tėvais.
Jų šešėlis buvo didžiulis.
Tiek kaip atlikėjų, aktorių, komikų. O taip pat ir tiesiog kaip žmonių.
Manau, ilgą laiką jaučiau, kad kartelė labai aukštai užkelta.
Iš dalies labai norėjau
- tiesiog nuo jų atsiriboti. - Taip.
Pone Mansteri.
Juokiuosi, kai taip sakai,
nes stipriai sau prieštarauji,
mat vienas ar abu iš tavo tėvų visada buvo tame, ką darei.
Nes nebuvau kvailas. Jie buvo juokingi.
Net mano atrankos vaizdo įrašas „Saturday Night Live“…
Klausyk, mama, reikia didelės paslaugos.
Turiu čia rašytoją, kuris visai išsisėmė.
Man reikia labai daug medžiagos.
- Reikia… Kalbėjai greitai. - Iš pradžių.
- Kas čia? - Seni dalykai.
- Mudu su tėčiu seniai… - Stilerio ir Meros dalykai?
- Taip, per „Salivano šou“, mielasis. - Gera medžiaga.
- Negera. - Minutėlę.
Ji 30 metų senumo. Nebeaktuali.
Aš visiškai jais naudojausi.
Jei tik dabar įsijungėte, kartu leidžiame mano gyvenimo dieną.
Vienas iš laidoje atliktų numerių
buvo apie tai, kaip mūsų šeima eina pas psichiatrą.
Esu iš pramogų verslo šeimos…
Iš tikrųjų ten lankėmės.
Tai mano gyvenimas.
Gerai, norėčiau pasikalbėti
apie tai, kaip likusią šeimos dalį gąsdina mano sėkmė.
Džeri, prašyčiau.
Ne, turiu galvoje, žinot… Manau, tai akivaizdu.
Negalit susitaikyti su tuo, kad pasiekiau daugiau nei jūs.
Ką jis čia kalba?
Man įgriso, kad pokalbis visada sukasi apie Beną.
- Taip nutinka kaskart. - Gerai.
- Čia mano sesuo Eimė. - Ne! Rimtai. Ateini čia
ir tampi tikru vaiku.
Tu tik naudoji mūsų gyvenimus kaip medžiagą savo laidelei. Šlykštu.
- Laidelei? - Taip, laidelei, Bendži.
Kodėl visiems nepapasakoji
apie tą kartą, kai prišlapinai į lovą su savo mergina?
- Užsičiaupk, Eime! - Nes tai tiesa!
- Baikit! - Užsičiaupk! Nekenčiu tavęs!
Tai buvo absurdas, nes tada manęs niekas nežinojo.
Velniop tave ir tavo šuniūkštį!
Atsargiai! Ji turi kiaušinį!
Tačiau riba mano šeimoje visada buvo neaiški.
Kai mes augome, jie dirbo kartu
ir improvizuodavo, kurdami numerius.
Mes irgi tą darėme vaikystėje, nes jie taip darė ir jiems sekėsi.
Užvošiu tau į dantis!
- Moteris atrodo… - Su tavimi kalba mamytė, širdele.
Jiems taip gerai sekėsi, kad jie susitapatino su personažais
ir iš to valgė duoną.
Visada prajuokindavau netyčia. Tai Džeris įtraukė mane į komediją.
Daug lengviau prajuokinti netyčia nei juokauti, žinot…
- Ir aš… - …dukart per vakarą naktiniame klube.
Jis visada ieškodavo ir traukdavo iš jos pokštus,
nes labai ja žavėjosi.
Bet tai sukūrė įtampą jų… Ją slėgė įtampa.
Manai, kad visos miniatiūros bus sėkmingos.
Bet kai tu pasakai, nejuokinga.
- O jei pasakau aš, pasidaro juokinga. - Taip.
Po šių be galo įtemptų pasirodymų,
kai norėdavo tiesiog nuleisti garą…
ji nueidavo į „Patsy's“ išgerti degtinės.
Buvo sunku.
Šią vasarą buvau truputį sudirgusi.
Sėdėjome namely ant ratų. Atėjo Bendžis. Paklausiau: „Kas yra?“
Eimė priėjo prie Bendžio ir pasakė: „Palik mamytę ramybėje.
Nematai, kad ją slegia didžiulė įtampa?“
O buvo taip. Ji juos aprėkdavo,
tada jie keistai pažiūrėdavo į mane.
„Ką ji tuo norėjo pasakyti?“
Sakau: „Žinot, rytoj vakare jai pasirodymas.
Ji truputėlį nusiminusi dėl savo darbo. Nekreipkit į ją dėmesio.“
Dėl ko šnabždi? Čia kas, Votergeitas?
Kas čia? Kalbėk į magnetofoną.
- Pasisveikink, Benai. - Sveiki.
Nežinau, ką čia darai. Kraustaisi iš proto.
Šis vaikas…
buvo išnuomotas šiai progai.
- Sveiki. - Kuo tu vardu?
- Sakiau, kad Bendžis. - Kuo tu vardu?
- Išsinuomojome šią mergaitę. - Eimė.
O Dieve!
Eimė laukia, kol vienas iš tėvų…
Mūsų…
Bet ar nemanai, kad mūsų vaikystė buvo spalvinga?
Taip. Aš tik matau mamą… Man tai…
Man tai atrodo… Taip, žinoma, ji buvo spalvinga.
Bet taip pat matau, mama tikrai… girta.
Manai, ji girta? Aš taip nemanau.
Juokauji?
Ir jaučiu, kad… Taip pat žinau, todėl taip ir reaguoju.
Matau…
„Kodėl elgiesi taip… beprotiškai?“
Nežinau, ar ji buvo girta.
Ar jie tik kvailiojo. Tėtis irgi nebuvo visai normalus.
Matau, kad jis laimingas. Taip, ne, jie tikrai buvo…
- Kas tau neduoda ramybės? - Nežinau, ar jis, bet…
- Išsinuomojome šią mergaitę. - Eimė.
Tu iš ten išėjai. Nežinau, kiek tu išgėrei.
Aš nesusivaldau.
Nežinau, ką pasakyti. Nežinau, ką daryti. Kaip…
Tai jau padaryta, tu tą padarei.
Peržengei ribą.
Taip, aš per daug išgėriau. Aš geriu.
Tai ne pasaulio pabaiga.
Su Džeriu, jei išgeri antrą taurę, jis sako: „Baik.
Nežinai, kas esi.“
Ar po poros taurių ji… ima kvailioti?
Jis sako: „Nesielk taip. Viskas, ką darai, atsiliepia man.“
Paprastai, kai taip nutinka, Anė užmiega ant paltų.
Užmiegu. Paprastai susirandu kambarį, kur sudėti paltai.
Ir galiausiai apseilėju kieno nors audinių kailinius.
- Ne… Ji nieko nepadaro. - Ne savo. Neturiu audinės, ponia.
- Aš – ne. - Žinot, šiandien…
Kai ji gėrė, tėtis nemokėjo su tuo susitvarkyti.
Manai, jis bijojo su ja apie tai kalbėti?
Manau, jis ją labai mylėjo
- ir buvo labai jai atsidavęs. - Taip.
Be to, vaidyba ir tai, ką jie kartu darė,
- buvo labai svarbu, kad pavyktų… - Taip.
…tad jis turėjo pats sugalvoti, kaip su tuo susitvarkyti.
Bet manau, niekinau jį dėl to, kad jis su mumis apie tai nekalbėjo.
Jis mus mylėjo labiau už viską, bet, manau, jis tiesiog stengėsi
- suprasti, kaip su tuo dorotis. - Taip.
Ir aš labai ant jo pykau, kad jis mūsų neparėmė.
Bet nemanau, kad net aš tai supratau.
- Taip. - Kurį laiką.
Ne, tavęs nekaltinu.
Turiu kaltinti savo… Turiu prisiimti visišką atsakomybę
už tai, kaip aš reaguoju.
- Todėl aš atsiprašau. - Gerai.
- Išviriau tau kavos. - Ačiū, išgersiu. Ačiū.
Už manęs stovi Eimė Stiler.
Ji pirmą kartą atvyko į Airiją.
Gali sakyti ką tik nori.
Mes esame Airijoje, tai mūsų pirmosios atostogos.
Per atostogas mes ne atostogaujame,
nes jūs visada dirbate, kai mes išvažiuojame.
Ką čia kalbi?
Tėtis su mama dirba…
Tokios atostogos tikrai nesąžiningos,
nes visada, kai kur nors nuvažiuojame,
mama su tėčiu ten važiuoja
dėl to, kad turi dirbti naktiniuose klubuose ir panašiai.
Man važiuoja stogas nuo kaltės.
Esu blogiausia pasaulyje žmona ir motina.
O dabar save žeminu
tikėdamasi, kad pasakiusi tai pasijusiu geriau. Suprantate?
Pasakiusi visiems?
Vaikai sako: „Ne, taip nėra, mamyte.“
Taip, dėl visko. Nes per mažai būnu namie.
Būtų nieko tokio, jei susitvarkyčiau, bet jaučiuosi labai šlykščiai.
Man atrodo, tavo mama visada pripažindavo savo trūkumus.
Taip, ji apie visa tai kalbėdavo labai atvirai.
Labai atvirai.
Ir ji labai mėgo kalbėti apie tai, ko nepadarė.
Kaip motina,
kaip ji susimovė, ir „Mes dirbome, mes tai pražiopsojome.“
Ji į mane žiūrėjo kaip į naują motiną
ir tomis akimirkomis,
kai tempas būdavo beprotiškas, tavo mama tiesiog sakydavo,
kaip aš puikiai tvarkausi.
Taip ji leisdavo man pasijusti, kad aš gerai viską darau.
Bet ji taip pat pripažino tai, ko pati negalėjo padaryti.
„Ir kai tik jo širdis truputėlį atlėgo…“
Bet aš daug apie tai galvoju,
ji, kuri nesusigaudė savyje, tapo mama,
ji išties jautėsi labai… nepasiruošusi būti mama.
Taip.
Žinai, buvo didžiulė trauma,
kai ji būdama tokia maža neteko mamos.
O paskui, kai ji susilaukė manęs su Eime, nežinojo, kaip su tuo tvarkytis,
dar ją slėgė įtampa, nes turėjo vaidinti „Edo Salivano laidoje“,
rengti pasirodymus. Buvo sunku.
O kaip jūsų šeimoje? Buvote jauniausia iš vaikų?
Aš… Manau, aš kaip jūs. Manau… Jūs vienturtis?
Ne. Aš tik taip elgiuosi.
Žinote, ką tai reiškia? Reiškia, kad gal esu truputį išlepintas.
Ne, esu geriausia ir blogiausia, aš buvau vienturtė.
Buvote vienturtė… Artimiau sutarėte su mama ar tėvu?
Aš… turbūt… Mano mama mirė, kai buvau maža.
Buvau tėčio dukrelė.
Buvau airių princesė iš Long Ailando.
Mano motina mėgo filmus.
Aš mėgau filmus, nes juos mėgo ji.
Ir aš to norėjau. Norėjau, žinot, atsirasti didžiajame ekrane.
MAMYTEI
Tai… Ji rašė savo mamai.
„Mamai. Kalbant apie poeziją, iš manęs menka poetė.
Bet galiu pasakyti tiek: „Manau, tu esi tikra gerietė.“
- Su meile, Anė.“ - Panašu į mano raštą.
„Maža dovanėlė, kad pradžiuginčiau tave per Motinos dieną. Myliu, Anė.“
O Dieve.
Buvome tik mudu su tėčiu. Ir, žinot…
Galėjau apsukti tėtį aplink pirštą,
nes jis po motinos mirties buvo labai pasimetęs ir nervingas.
Nekenčiau tų laikų.
„Šiandien 1940 m. spalio 15 d.,
sėdžiu ant pieno dėžės prie mūsų išsinuomoto namuko,
toli nuo senojo mūsų namo Beiker Hilo kelyje.
Mano motina vis dar buvo nelaiminga.
Daug kaimynų sukiojosi ant pievos,
prie šaligatvio sustojo greitukė.
Tėvas buvo viduje su paramedikais, kurie bandė atgaivinti motiną,
kuri įsijungė dujas ir įkvėpė amžinybę.“
Ji man pasakojo apie motinos savižudybę.
Mane tai sukrėtė.
Akivaizdu, kad jos motiną kamavo depresija,
bet tada sakydavo, kad jai prasta nuotaika.
- Niekad nesakė, kad jai depresija. - Ne, ji tik buvo be nuotaikos.
- Nusimindavo. - Taip.
DŽONAS GVERAS DRAMATURGAS
Manau, čia Anė ir atrado savo, kaip komikės, geną,
bandydama pralinksminti Mei.
Manau, jos motina, Mei, visada stovi vienu žingsniu už publikos.
Todėl ji scenoje, kad neleistų mamai mirti.
Tiek Anės, tiek Džerio pasaulis buvo labai niūrus.
Gyvenime jie visada siekė šviesos.
Man labai patinka dirbti su Ane,
su Ane būna tokia atmosfera, kokios nebūna su niekuo kitu.
Kodėl taip nutinka, negaliu paaiškinti.
Gal tai kažkoks siaubingas poreikis,
kurį vienas žmogus jaučia kitam. Aš jaučiu labai stipriai.
Kai augdamas mačiau juos, kartu dirbančius,
atrodė, kad vaidyba leidžia jiems judėti į priekį.
Bet santuokoje buvo įtampa,
nes jie norėjo skirtingų dalykų.
Tačiau turėjo rengti pasirodymus kartu.
- Ką darome, kai susipykstame? - Daug verkiame, mušamės.
Ką visi daro?
Mudu su Ane turime būdą, kaip spręsti santuokinius ginčus…
Blogiausia, kas gali nutikti žmogui,
tai abejingumas. Tai stygius…
Niekad nebuvau tau abejinga, Džeri. Tu man visada buvai brangus.
Niekad nebuvau abejinga. Žinai, aš…
- Pasakyk, kaip tu jauteisi. - Ne, niekad nebuvai…
Man atrodė, kad kai nori ką nors pasakyti…
Suprask tikruosius jausmus savyje.
Tiesa ta, kad kai esi susituokęs…
Antra pusė nori išklausyti tavo jausmus.
Jų pasirodymų esmė buvo tokia:
„Džeri, užsičiaupk. Tai neįdomu.“
Nežinau, ką tai reiškia, Džeri.
Dabar galiu pasakyti: „Užsičiaupk“.
Dar niekad taip nebuvo, niekad, kad taip ilgai kalbėtum,
o aš tavęs nepertraukčiau.
Kodėl leidau tau kalbėti?
Kai kalbi apie prisidėjimą, kalba eina apie mus abu.
Nenoriu, kad žmonės galvotų,
jog užkertu kelią idėjoms, kurios galbūt sukasi tavo galvoje.
Taigi, kalbėkit, Džeri, jei norit.
Ta pati dinamika, kuri, jie žinojo, tiko pasirodymams,
vyravo ir jų gyvenime.
Manau, bet kuri moteris publikoje supras.
Jei esate kartu 24 valandas per parą, sakau jums, Lile, stogas gali nuvažiuoti.
- Tikrai, iš pradžių jis sujaukia… - Labai retai jį matau.
- Kartą ar du savaitgalį. - Taip, dėl to…
Norėjau pasikalbėti.
Aš tik kartais spėlioju,
kaip tai atsiliepė tikriems jų santykiams.
Derekai, ar viskas gerai? Savaitę bandžiau su tavim susisiekti.
Savaitę?
Mūsų santykiuose, manau, panašų dalyką jautei iš manęs.
Kai tapome pora, o paskui pradėjome kartu dirbti,
iš pradžių
jaučiau natūralią atstūmimo reakciją…
- Taip. - Tu tą jautei?
Jaučiau, kad kažkas už to slėpėsi.
Manau, labiausiai tai nulėmė tavo patirtis,
ką toks darbas kartu reiškia santykiams,
kad gali kilti papildoma įtampa,
kai valgai, miegi ir kvėpuoji vienas šalia kito.
Supranti, kad pasaulis nesisuka aplink tave…
Gerai.
Taip pat jaučiau, kad tu bijojai dėl manęs,
kaip tai atrodys išoriniam pasauliui.
- Tai buvo intensyvu. - Taip.
Jaučiausi, „Minutėlę, nenoriu virsti savo tėvais.“
Čia buvo tėčio kambarys.
Mamos kambarys – šalia.
Ir… nežinau, kada jie pasiekė tašką,
kai apsigyveno atskiruose kambariuose, bet taip nutiko.
Sujungti kambariai. Gražus butas. Bet manau, kad jie to norėjo.
Jų santuoka tęsėsi 62 metus.
Kokie buvo jų santykiai?
Kaip jie sutarė, kad galėjo
taip ilgai išsaugoti santuoką?
Nemanau, kad tai susiję su jų artumu.
Nes man neatrodo, jog jie buvo labai artimi.
Bet jie taip pat buvo labai skirtingi.
Mano Margarita Merė yra 15-os.
Ji ne Einšteinas.
Neatskirtų Hadsono tunelių nuo Falopijaus vamzdžio.
Supratau. Ponia Malkei…
Ji prisivirs rimtos bėdos, jei bandys patekti į Džersį.
Ponia Malkei…
Ar manote, kad…
Kai žiūriu į jų numerius, matau, kad tėtis sunkiai dirba.
Jis repetavo tą daugybę kartų ir nenori susimauti.
O mama tiesiog improvizuoja.
Pamenu, mama sakydavo,
„Tėvelis nesigulė iki penktos ryto, mokėsi žodžius.“
Manau, mudu su tavimi paveldėjome tą perfekcionizmą.
Iš dalies tai gerai…
Bet iš kitos pusės…
- Iš dalies tai gerai. - Bet iš kitos pusės…
Tai trukdo mėgautis dalykais.
Tikra tiesa.
Džeris žiūrėjo labai rimtai, repetuodavo ryte, dieną ir vakare.
Bus gerai, supratau.
Gerai, Džeri.
Jis kamuodavosi su kiekvienu žodžiu, kiekvienu sakiniu.
O taip.
Turiu padaryti tai savaip. Turiu pasirengti. Turiu pasiruošti.
O tu nenori ruoštis.
Kaip drįsti taip sakyti!
Mieloji. Nesakyk, kad drįstu. Tu ne…
Kaip drįsti sakyti, kad aš nesiruošiu. Aš ruošiuosi!
Tau žodis „ruoštis“ reiškia ne tą patį, kaip man.
Sutinku.
- Džeri, noriu tau kai ką pasakyti. - Ką, Ane?
- Patiriame didžiulį spaudimą. - Žinau.
Žinai, kokį tu man užkrovei spaudimą?
Keista, kad man leidžiama pasirodyti bent pusiau gerai.
Jis tikrai laikėsi darbo etikos, manau, tai leido jam…
Dėl to jis atsidūrė ten, kur atsidūrė,
bet jis niekaip negalėjo nuo to… atsiriboti.
Negaliu kęsti tokio spaudimo, kurį užkrauni pats sau.
Taip. Gerai, tai mano spaudimas.
Taip, bet jis persismelkia
ir varva, kol atmosfera tampa… tokia, kurią gali raižyti peiliu.
Negaliu paaiškinti ar paneigti,
ar kaip nors pateisinti tai, ką išgyvenu…
Taigi, kai vakaras pasibaigia,
sakau: „Dieve mano, ačiū Dievui, jau baigta.“
- Taip. - „Aš jo nenuvyliau.“
O ar nenuvylei savęs?
Man nusispjauti.
Tu darai daug keistų dalykų, branguti.
Tiesa.
Tikrai taip.
- Tu irgi darai keistų dalykų. - Nereikia pulti į asmeniškumus.
Kam man krakmolinti apykaklę, ant kurios užrašyta „Nekrakmolinti“?
Tam, kad smakras būtų pakeltas.
- Tavo smakras neryškus. - Mano smakras neryškus?
Kaip ir tavo motinos.
Iš dalies, kur mama būtų be tėčio, supranti?
Aš galvoju taip: „Kur tėtis būtų be mamos?“
Nežinau, ar tėtis būtų padaręs komiko karjerą be mamos.
Jis buvo taip jai atsidavęs, jam reikėjo…
kad jiems viskas išeitų. Manau, jis labai ją mylėjo.
Jis nenorėjo rizikuoti galimai jos netekti
arba rizikuoti, kad ji nebūtų šalia, nevaidintų drauge.
Gerai pasirodei?
- Ar bent numanai, kodėl… - Nes tu ten buvai.
Žinau apie darbą ir žmonių reakciją į tave,
žinau, kokius puikius surengi pasirodymus tokiomis aplinkybėmis,
kas benutiktų. Tu visada esi šalia.
Aš visa tai žinau.
Puikiai žinau.
Ir galų gale, kai viskas daugmaž pasiseka…
gėda žiūrėti, kaip tau palengvėja.
Tarsi galvotum: „O Dieve, buvo taip puiku. Buvo taip…“ Supranti?
Kaip visi sureagavo? Kaip tave laiko geru vyruku.
Noriu, kad mane laikytų geru vyruku. Taip.
- Tai užteršia tavo mintis. - Ne, tai neužteršia mano minčių, Ane.
Ne, Ane, žinai, žmonės į mus žiūri su didele meile.
- Niekas ten nenori… - Tik vienas dalykas.
Koks?
Prieš tai, kai kuris nors vienas iš mūsų išnyks iš šios planetos,
turi būti kažkoks būdas tau pajusti savo autentiškumą
ir nesijaudinti dėl to, kaip tave priims.
Tai atima džiaugsmą.
Visiškai atima džiaugsmą.
Visada galvodavau apie mamą,
apie tai, kaip ji užmezgė stiprų ryšį su Kristina.
Galėjau tarytum girdėti mamos balsą galvoje,
kai pernelyg susitelkdavau į darbą.
Pamenu, mama man sakė:
„Privalai visada remti savo šeimą.“
3,7 kg. Prieš savaitę.
Man atrodo, buvo toks laikas,
kai darbas buvo labai svarbus.
Ir kai apie tai kalbame, dabar įžvelgiu tą… paralelę su tavo tėčiu.
Kai tu išties gerai atlikdavai gerą darbą,
vis tiek matydavai tą vieną dalyką, kuris nepavyko.
- Taip. - Pralaimėjimas. Absoliutus pralaimėjimas.
Kaip mes su tuo tvarkėmės užkulisiuose dėl tavęs,
iš to kilo šios šeimos, na, mūsų požiūris: „Gerai, o jeigu?“ Supranti?
Maždaug, „O jeigu nesulauks sėkmės.
- Jeigu sulauks sėkmės…“ supranti? - Taip.
Ir aš manau… Žinai…
- Manau, esmė ta… - Užknisa.
Taip, taip pat,
„Nebandyk apsimesti, kad tavęs tai neveikia,
- tiesiog sugebėk tai įvardinti.“ - Taip.
Kas benutiktų.
Pamenu, Anė pasivesdavo mane į šoną ir sakydavo,
„Pasirūpink savimi.“
- Ji mane palaiko. - Taip.
O tu buvai jos sūnus.
Kodėl tu tokia liūdna?
Pajutau… Benas nenoriai kalbėjo telefonu.
- Negražiai kalbėjo? - Ne, tik…
- Jo laukė darbas? - Taip.
- Ir tiek. - Jis turi per daug reikalų.
Štai ką manau.
Jis nori susitikti?
Nemanau, kad nori.
Aš vis susiduriu su, žinai, „Esi savo tėvų sūnus“.
Ir kai pats tampi tėvu,
galvoji, kad nekartosi tėvų klaidų.
- O galiausiai… - Visada jas pakartoji.
…padarai kitokias klaidas arba pakartoji dalį tų pačių.
Ela neseniai man pasakė:
„Aš visiškai neprisimenu tavęs šalia, kai augau.“
Taip.
Pakalbėkime apie tai, ką veikei praėjusią savaitę.
Aš tik daug dirbau. Mano šeima buvo Los Andžele,
todėl aš tiesiog visą laiką dirbau.
Šią savaitę turėjau tik vieną laisvą dieną.
- Taip… - Na…
Bet dėl visų klaidų, kurias padariau kaip tėvas… Taip, kelias padariau.
Žinau, kad tave tai sukrės.
Ir taip, aš buvau iškirpta.
Iškirpau tave iš filmo „Slaptas Volterio Mičio gyvenimas“.
Turbūt tai blogiausias sprendimas mano gyvenime.
- Ką? - Gražiai atrodai su šiais drabužiais.
Jie skirti… aš dirbu.
- Ne viskas sukasi apie tave, Volteri. - Ką?
- Tu tokia miela. - Aš labai bijojau.
Pamenu, labai bijojau. Filme taip neturėjo būti.
Ne, aš… Man tai primena mano paties darboholizmą
- arba „perfekcionizmą“. - Taip.
Tau tai pažįstama?
- Gal. Taip, manyčiau, kad taip. - Dėl manęs?
Manau, būna, kad po sunkios dienos
ar kai kas nors nesiseka,
tu gali paskęsti savo mintyse. Supranti?
Ir manau, kai ten paskęsti…
tave sunku ištraukti.
Todėl tai, iš dalies, prislopina… supranti,
smagiąją atostogų dalį. Supranti, ką turiu galvoje?
Turi tiek daug pareigų, kuriomis žongliruoji, supranti?
Esi režisierius, aktorius, prodiuseris, rašytojas.
Bet taip pat tiesiog tėvas. Ar ne?
Ir kartais man atrodo, kad šios pareigos būdavo paskutinės.
Vieną kartą
sėdėjau virtuvėje su Kvinu, kai jis dar buvo mažas,
ir sakiau jam, kad vaidinsiu „Naktis muziejuje 3“,
todėl turėjau keliems mėnesiams išvažiuoti į Kanadą.
Pamačiau, kaip jo veidas apsiniaukė, jis pasakė:
„Norėčiau, kad liktum namie.“
Ir pamenu, kaip iš dalies patetiškai pasakiau:
„Bet tau patinka „Naktis muziejuje“. Bet jam buvo nesvarbu.
Ironiška, kad maniau, jog man sekasi daug geriau nei tėvams,
maniau, kad susitvarkau. Savaitgaliais parskrisdavau namo,
vaikams paruošdavau specialias vietas pažaisti, kai jie atvažiuodavo į aikštelę.
Bet iš tikrųjų, kai girdžiu, kaip jie apie tai kalba,
jie išgyveno tą patį, ką ir aš vaikystėje.
Ir tuo metu aš to visiškai nemačiau.
- Kai išsiskyrėme… - Taip.
Jaučiau: „Man tai nesiseka.“ Ir „Pažiūrėk į mano tėvus.“
Jų santuoka neįtikėtina, trunka virš 50 metų.
- Taip. - Ir negaliu to pasiekti.
Nelengva būti susituokus su tavimi. Supranti, ką noriu pasakyti?
- Tu mane myli? - Ką?
Tu mane myli?
Ar tu mane myli?
Ar aš – ką?
Ar tu mane myli?
Ar aš tave myliu?
Mūsų vaikai paaugo Ir tavo motina sugrįžo į miestą
Esi nusiminęs, nori ištrūkti Užeiti į vidų, prigulti…
Naktiniai klubai varė mane iš proto.
Tai, kad turiu ten eiti,
ir kas minutę visus juokinti, po du pasirodymus per vakarą.
Daugybės žmonių, kuriems aš nerūpiu, akivaizdoje.
Suprantat?
Aš pasakiau: „Džeri, nežinau, kur baigiasi vaidyba ir prasideda santuoka.“
Ir užduodu tau klausimą…
Stilerio ir Meros vienetas ėmė juos slėgti.
Manau, jie jautėsi įkliuvę į jo spąstus.
Mano žmona Anė yra ne tik komikė,
bet ir dramos aktorė.
Bet niekas to nežinojo, kai buvome komikai.
O šito ji visada norėjo.
Būdamas komiku, negali vienu metu turėti dviejų įvaizdžių.
Vieną dieną ji pasakė: „Štai kuo noriu užsiimti.
Ir noriu, kad būtų šitaip.“ O aš pasakiau: „Leisiu tau tuo užsiimti.“
Prabėgo nemažai metų
Gera žinoti
Myliu tave.
Turėjome nustoti rodę šį numerį.
O tai buvo… rizikinga, nes, tam tikra prasme, ėmėme kilti į viršūnę.
Baigiau su kvailystėmis,
su tuštybe ir su skandalais. Su viskuo.
Dieve, kiek metų iššvaisčiau tokiems niekams.
„TRUCK + WAREHOUSE“ TEATRAS
Parašiau pjesę „Mėlynųjų lapų namai“.
Joje buvo tokia veikėja Bani, pagrindinio veikėjo mergina.
Peržiūrėjome visas aktores tam vaidmeniui.
Vieną dieną prodiuseris paskambino man ir pasakė:
„Pietauju „The Russian Tea Room“, ką tik pamačiau Bani.
Ji sėdi prie kito stalo, aš jos klausausi.
Tai Anė Mera.“
O aš pasakiau: „Bet ar ji dirba su Stileriu ir Mera?
Ar ji dirba viena?“ Jis atsakė: „Tėra vienas būdas išsiaiškinti.“
Kai susipažinau su Ane, buvau sužavėtas sužinojęs, Dieve,
kad ji vaidino originaliame „Uliso naktiniame mieste“ pastatyme
ir buvo rimta aktorė.
Jos agentas nenorėjo, kad ji vaidintų ne Brodvėjuje.
Tuo metu spektakliai ne Brodvėjuje buvo neprestižiniai,
tai išties buvo alternatyvus teatras.
Jos agentui atrodė, kad tai pakenktų jos karjerai.
Jai nerūpėjo, todėl ji pasirašė.
Tikiuosi, rasite vieną dalyką,
medžiagą, kur Anė atsivedė savo sūnelį.
Beną.
Stovėjome priešais „Truck and Warehouse“ teatrą.
Tu laikai mano scenarijaus kopiją, vartai jį,
taisai, plėšai lapus…
O aš lankstausi nusižeminęs: „Taip, ačiū, pone Stileri.“
Taip.
Man atrodo nuostabu, kad tiek metų pradirbusi komedijos žanre,
ji sugebėjo pereiti prie rimtų vaidmenų.
Judžino O'Nilo,
Ričardo Grinbergo ir pripažintų dramaturgų pjesėse.
Dėl to, kad Anė tą daro,
jaučiuosi labai svarbus, prisidėjęs prie svajonės išsipildymo.
Kaip išsaugote santuoką, atsižvelgiant į tarpusavio konkurenciją?
Abu esate aktoriai.
Manyčiau, yra natūrali konkurencija
tarp vyro ir žmonos.
Mūsų atveju, dabar dirba Anė,
ji visur rodosi.
Ji vaidina pjesėje „Mėlynųjų lapų namai“,
dėl to nuolat eina…
Manau, tas planas dirbti vienam –
jis to ir norėjo,
bet taip pat truputį buvo baisu, pasiekus sėkmę,
galvoti, ar sugebėtų tą padaryti vienas.
Esmė ta, kad žmonės nesupranta, jog mano tėtis buvo labai dvasingas.
Jame tarsi slypėjo energija.
Jei susižeisdavai alkūnę ar panašiai,
jis nukreipdavo į ją savo energiją. Ir panašiai.
Jis buvo labai gilus žmogus.
Jis labai tikėjo savimi.
Pamenu, kartą visi nuvykome atostogauti į Ispaniją ir…
jie pasikvietė žmonių. Tai buvo bulių kautynės be kraujo praliejimo.
Ir jis nuėjo į ringą su buliumi.
Jis… tą padarė.
Jis turėjo savyje kažką tokio,
dėl ko įšoko į ringą ir išmėgino laimę.
Jaučiu, kad visada bandau prilygti tam žmogui, kokiu jis buvo.
Klausyk, tavo tėvas buvo lyg šventasis.
Jis turėjo kažką tokio lyg devynmetis.
KRISTOFERIS VOLKENAS
- Taip. - Supranti?
- Tai išlieka. - Taip.
- Čia raštelis nuo tavo tėčio. - Nieko sau.
„Brangus Krisai. Tavo raštelis ant veidrodžio yra ant mano veidrodžio.
Ir toliau gadink orą
per tas dailias „Harrod“ šilkines trumpikes.“
Taip.
Tai nuostabu, tiesą sakant, visi šie dalykai.
Taip. „Sumaištis“.
Labai gerai pamenu tą pjesę,
nes jūs joje vaidinote. Režisavo Maikas Nikolsas.
Ar ten jūs savotiškai ir suartėjote, judu su Džeriu?
Ne, pažinojau Džerį gerokai anksčiau.
- Prieš 60 metų. - Aišku.
Džo Papas įkūrė Delakortų teatrą.
- „Šekspyras parke“. - Taip. Ir Džeris ten pasirodydavo.
- Taip. - Gal ir Anė taip pat.
- Iš pradžių, taip. - Tada su juo ir susipažinau.
Tavo mama truputį mane gąsdino.
Taip.
Ji… Tavo mama į mane pažiūrėdavo
ir žinojau, kad ji mane kiaurai permato.
- Ne? - Taip.
Ji pažiūrėdavo į mane ir suprasdavau: „Ji žino, ką rezgi.“
Taip.
Bet aš taip pat dirbau su Džeriu.
O kai dirbi su žmonėmis, tai labai intymu.
Taip.
Galvoju apie tai kaip apie trapeciją cirke.
Kai tu atlieki šuolį
ir turi būti tikras, kad ten bus kažkieno rankos.
Žinai, kad juos sugausi.
Džeris toks buvo, jis buvo išties patikimas.
Kas gero, Zė?
- Nepatikėsi. - Pažįsti mane, aš viskuo patikėsiu.
Užgrobė metro traukinį.
Netikiu.
Vaidinau filme.
Manęs paprašė suvaidinti filme „Metro užgrobimas 123“.
Tikrai puikus filmas.
Čia Pelhamas. Kas nutiko Garberiui?
Net ir didiems vyrams reikia nusišlapinti.
Man patinka, kaip mes dėl to džiaugiamės.
Matau, kad ir tu džiaugiesi.
- Nes tau teko pasėdėti… - Taip, teko…
…ant užpakalinės sėdynės mašinoje vienoje iš scenų.
Transporto institucija.
Vis tiek reikia sumokėti.
Kai jie filmavo šią sceną,
aš visą laiką sėdėjau ant užpakalinės sėdynės.
Tai buvo pirmoji filmavimo aikštelė, kurioje man teko būti.
Papasakokite, kur šiandien buvote, pone Latimeri.
Ar pameni, kai buvo filmuojama scena, kad galvotum: „Kaip šaunu.
Tėtis vaidina su Volteriu Matau.“
Kažkas many spragtelėjo, čia yra tai, kuo noriu užsiimti.
- Tu įsitikinęs? - Ar aš įsitikinęs? Klausk bet ko.
Tai tarsi viena iš klasikinių filmo pabaigų.
Atleiskite, jei sutrukdėme, pone Longmanai. Eime, Rikai.
Jis nusičiaudi. Kadre – durys, durys atsidaro
ir Volteris Matau šitaip įkiša galvą.
Kaip tik tada pasigirsta muzika.
Jei prireiktų,
manau, rytoj vaidintume klube. Jei prireiktų.
Bet man daug labiau patinka, manau, ir tau…
Gali liepti man užsičiaupti, jei nori.
- Užsičiaupk, Ane. Leisk pasakoti man. - Gerai.
- Sutinkate su ja? - Man patinka, kai jis valdingas.
Čia, „Paramount Theatre“, rodo filmą „The Ritz“,
kuriame vaidina Rita Moreno ir Džeris Stileris.
Koks jo hitas? „The Ritz“.
Taip. Paklausykit, žmonės, jei nuvyksit į Niujorką,
turite pamatyti mano vyrą, nes jis nuostabus.
Filme vaidina ir Džekas Vestonas bei Rita Moreno,
jis vadinasi „The Ritz“.
Apie ką jis?
Veiksmas vyksta gėjų garinėje pirtyje.
Ir tai juokinga.
Tada jie buvo populiarumo viršūnėje,
atsižvelgiant į tai, ką jiems siūlė ir ką jie kūrė.
Čia „Oro uostas 1975“ scenarijus.
Kalifornija, aš atvykstu
Šiaip jau sukūriau „Oro uostas 1976“, to filmo perdirbinį,
kuriame vaidino Eimė ir Libra Maks, Adamo sesuo ir Holė Maikls iš apačios.
Na štai. Melskitės, žmonės.
Mes vis labiau gilinamės į mintį apie išsiskyrimą.
Kai esi ne šalia,
bet kartu, tame yra kažkas labai gero.
Ar pastaruoju metu dažnai matotės?
Ne, bet man patinka dirbti ir patinka matyti, kaip jis dirba.
Susitikimai būna puikūs.
Pagaliau atvažiavome į oro uostą.
Žinoma, kol ten buvome, gerbėjai pastebėjo mano tėvus ir nufotografavo.
Persikraustėme į Kaliforniją.
Gyvenome daugiabutyje, pavadintame Vestvju bokštu.
Į pietus nuo Saulėlydžio bulvaro.
Lankėmės „Disneilande“,
„Knott's Berry Farm“ ir „Universal Studios“.
Aikštelėje žiūrėjau, kaip filmuoja mamos serialą.
Su manimi yra ypatinga viešnia, Anė Mera.
Anė vaidina specialioje CBS pasaulinėje premjeroje
„Keitė Makšein“.
- Labai ačiū. - Ir Anė bus rimta.
- Taip. - Keitė Makšein yra rimtas žmogus.
- Teisingai, ji teisininkė. - Nekvailioja.
- Kaip atrodau? Gerai? - Atrodai susinervinusi.
Na ir draugas.
Nemušk vaiko šaltu veidu vien dėl pykčio priepuolio.
Atsiprašau, vaike. Atsiprašau.
Pirmiausia vaidinau savo mamos seriale,
gavau jos klientės sūnaus vaidmenį.
Filmavimas vyko „Paramount Studios“, laukiau savo eilės,
buvo raudona lemputė, vadinama signaline.
Man pasakė: „Kai užges lemputė, išeik.“
Labai nervinausi prieš išeidamas.
Aš žinau.
Buvai drąsesnis už mane.
Filme „Lovers and Other Strangers“ filmavaisi būdama aštuonerių.
Žinau, bet matyti, kad beprotiškai bijau.
Labai juokinga, dainuoju ne į toną, ir Klorisė Lyčman prisideda, kad padėtų.
Išties tave myliu
Išties branginu
- Ji traukė pro šalį ir… - Ji netraukė pro šalį.
Vaikas buvo puikus.
Niekad nemačiau tokios gražios… Eimės Stiler.
Ir Bendžis yra nuostabus vaikas. Jei kartais jis žiūrėtų.
Jis dainuoja?
Ne, bet groja šaukštais.
Tai ta dokumentinio filmo dalis, kurioje montuojame
ir peršokame prie kadro, kur 1974 m. dalyvaujame „Maiklo Daglaso šou“.
Dabar atsipalaiduokit. Atminkit, kad žiūri tik 30 milijonų žmonių.
Pamenu, šviesos buvo labai ryškios.
Nenorėjau susimauti. Ir nesupratau, kaip prastai grojome,
- turbūt nesupratau. - Taip.
Bravo!
Ponas Džeris Stileris su žmona Ane Mera.
Kaip sekasi serialui? Žinau, kad Anė filmuojasi naujame rudens seriale.
O Džeris irgi filmuojasi seriale.
- „Joe and Sons“. - Argi ne nuostabu?
- Jūs abu šiemet filmuojatės serialuose. - Taip. Tai…
CBS išsaugojo mūsų santuoką.
Jei abu serialai būtų pasiekę sėkmę,
mūsų gyvenimas būtų labai pasikeitęs.
Jie turbūt būtų turėję persikelti į Los Andželą ar praleisti ten daug laiko.
- Kas tu? Medis? - Aš – galingas ąžuolas.
- Ane Mera. - Ką?
Sakykite, ką galvojate apie 1975-uosius.
Mudviem su Džeriu metai buvo labai geri.
- Emociškai? - Kalbat apie atšauktus jūsų serialus?
- Tai buvo gerai? - Taip, gavome progą padirbti.
Kaip ten bebūtų. Taip, filmavomės dviejuose televizijos serialuose.
Bet… Ką? Žinot? Nenoriu būti Poliana, bet,
„Geriau jau būti padarius, nei niekada nepadaryti.“
Ir šiemet nupirkome gerų kalėdinių dovanų.
Kitąmet šeimai nieko nežadame.
- Pažiūrėk į tėtį. - Taip, tėtis, maždaug, „Džinai!“
- Tėtis nori užvožti jam į veidą. - Taip.
Mama norėjo būti laiminga ir be scenos.
Ir manau, kad tėčiui scena buvo labai svarbi,
- tai buvo jo laimės dalis. - Taip.
Todėl tarp jų buvo įtampa.
Bet jie su manimi apie tai nekalbėjo.
Kodėl jie užkrautų savo karjeros problemas mums?
Bet vis tiek jūs būdavote šalia.
- Ir tą jausdavome. Taip. - Įtampą. Taip.
Padėtis versle keitėsi,
jiems tas metas buvo nelengvas.
DŽERIS STILERIS
YPATINGA VIEŠNIA ANĖ MERA
Jie pasirodydavo kaip svečiai įvairiose laidose.
IR ANĖ MERA
Kartais jie sulaukdavo sėkmės
ir atskirai.
Jie pradėjo retsykiais vaidinti filmuose.
Tai žmogiška tragikomedija, Tomi.
Ji pravirkdytų net akmenį!
Mama dirbo seriale „Archie Bunker's Place“.
Už vaidmenį jame gavo dvi nominacijas.
Vaikai, ar visada galvojate tik apie save?
Jie tik stengėsi surasti kiekvienas savo kelią.
Manau, šis laikotarpis buvo sunkesnis tėčiui, nes jam buvo būtinas pritarimas.
Ir nors jis buvo tikras darboholikas,
kai užaugęs pakartojau visas tas klaidas su savo vaikais, supratau,
kad… tai tikrai sunku.
Tikrai sunku…
rasti pusiausvyrą. Ir aš padariau tiek daug klaidų.
Manau, daugiau už tėtį.
Dabar kita kalba.
Tavo kostiumas visai gražus.
- Mano tėvukas. - Jis turbūt ypatingas.
Kai apie tai pagalvoju,
jis buvo tas, kuris būdavo šalia, kai mus ištikdavo krizė.
Kai stovykloje ilgėjausi namų, jis atvažiavo manęs aplankyti.
Arba kai 16-os pavartojau rūgšties ir persigandau,
jis su manimi meditavo ir…
Mama su tuo negalėjo susitvarkyti. Ji tarsi užsiverdavo.
Bet kai tėtis būdavo šalia, jis galėjo būti labai jautrus ir tėviškas.
Manau, jis iš tikrųjų norėjo apsaugoti mus nuo skausmo, kurį išgyveno.
Jūs paraginote Beną įsitraukti į šį verslą?
Ne, maniau, kad šis verslas pernelyg sunkus.
Man labai nepatiko mintis apie atstūmimą.
Nelinkėjau šito Benui ar Eimei.
Jis buvo iš tų žmonių, kurie negali nepadėti.
Ir jis man nesakydavo. Tai varė mane iš proto.
Jis… Kai pradėjau dirbti, sulaukdavau blogos recenzijos,
o jis parašydavo laišką kritikui…
kad šis klysta.
Tėtis buvo pernelyg rūpestingas, mane tai savotiškai… dusino.
Jis kažką darydavo, nes netikėjo, kad galėtume…
Padaryti tai patys.
Turi klysti. Turi susimauti.
O jis to nenorėjo. Tada, manau…
jaučiausi paralyžiuota.
Esmė ta, kad tu turėjai tai, į ką galėjai įsikibti.
Nepamenu, kad aš būčiau turėjusi ką nors panašaus.
Jaučiausi įbauginta, kadangi buvau vyriausia, iš manęs buvo daug tikimasi.
- Tyla eteryje! - Ne, tai ne tyla eteryje.
Man tiesiog tai įgriso. Įgriso tėtis. Įgriso…
viskas. Atstokit…
Tie filmai yra negatyvūs.
Tai buvo labai sunkus laikas moterims.
Taip, o ir mes nebuvom anonimai.
Todėl negalėjome susimauti anonimiškai.
Ne, aš turėjau daug progų,
bet nežinojau, ką su jomis daryti.
Nežinojau, kas esu.
Supranti, kai prisimenu, tai buvo taip skausminga.
- Ir… Aš ne… - Taip. Ar tu?..
Ką tu norėjai daryti?
Aš tik noriu…
Kai vaidinau slaugę „Romeo ir Džuljetoje“, maniau,
„Tenoriu prajuokinti žmones. Tiesiog to noriu.“
Todėl visus tuos metus, kai dirbau padavėja, o tu tapai įžymus,
žinai, kaip man buvo žiauriai sunku?
Iš dalies tai formavo charakterį. Bet… iki tam tikro taško.
Akivaizdu, aktorių vaikai turi savų problemų…
- Taip. - …gyvenime.
Ir nors šiuo atveju tu esi aktorius tėvas,
aš galiu tave suprasti, nes tu turėjai aktorius tėvus.
- Teisingai. Taip. - Su mama šito ryšio neturiu.
- Taip. Nes jos… - Ji yra aktorė mama.
- Ji turėjo normalius tėvus. - Ji… Normalius!
Koks siaubas.
Jie yra dviejų vaikų tėvai.
Jų santuoka sėkmingai tęsiasi jau daugiau nei 21 metus.
Bent jau tikimės… Pasakėme jiems, kad jie negali išsiskirti,
kol nebus parodyta ši laida. O paskui jos pakartojimas.
Po pakartojimo galit daryti ką norit.
- Tada galit išsiskirti saulėlydyje. - Tada galit išsiskirti.
Kai pradėjome,
atrodė, kad sėkmingi pasirodymai garantuos santuokos sėkmę.
Paskui kas nors nutinka.
- Gyvenime reikia pasiekti sėkmę. - Įtampa.
O jei sėkmė…
gali stoti skersai kelio santuokai,
kurią norite kartu kurti,
tada turėsite ko nors atsisakyti.
Kai pradedi, nežinai, kas nutiks.
Tarkime, sukuriat santuoką. Ar žinote, kad ji truks taip ilgai?
Dėl netinkamų priežasčių, tiesa?
Taip. Ir staiga tu tarsi suaugi.
Ir mintyse pergalvoji santuoką
jau gyvendamas joje.
Jų santuoka…
jie labai stengėsi ją išsaugoti.
Lankė individualios terapijos seansus.
Lankė porų terapiją.
Vaikščiojo į terapiją lyg ir du ar tris kartus per savaitę.
Ir po to visada eidavo gerti kavos, kalbėdavosi ir bendraudavo.
Taip pat ir terapijos metu sužinojome,
kad mūsų asmeniniai gyvenimai buvo svarbesni už teatro gyvenimą.
Ir aš pradėjau visai kitaip žvelgti į mūsų gyvenimą.
Manau, jie atsikratė didelio apmaudo.
Mačiau, kaip jie suartėjo ir pradėjo rūpintis vienas kitu.
Mūsų serialai buvo nutraukti, bet santuoka gyvuoja.
Teisingai.
O tą labai sunku pasiekti tokiame versle.
Tikrai nežinojau, ar po to, kai išvyksiu į Kaliforniją,
mudu su Ane išties būsime kartu,
tiek daug visko nuveikę atskirai, kartu ir kaip tik nori.
Ir labai džiaugiuosi, kad tai padarėme, ir viskas gerai susiklostė.
- Tai gan šaunu. Galiu paskaityti? - Taip.
Jie turėjo bandomąjį serialą, žinai?
- Ir… - Taip.
Čia rašo: „CBS paskelbė savo programos tinklelį…“
- Kas?.. Čia tėtis? - Taip.
Džeri, dabar neturime tam laiko.
Laiko kam? Sveikinu su sukaktuvėmis ir tiek.
Taip. Sveikinu su sukaktuvėmis.
„Man reiktų mažiau spėlioti,
ar bandomoji serija patrauks dėmesį.
Anė sako: „Negadink buvimo kartu kalbomis apie bandomąją seriją.“
Suprantu, kad dėl to tarp mūsų atsivėrė plyšys.
Dėl mano desperatiško poreikio susieti tai, ką darome scenoje,
su mūsų buvimu kartu.
Mano sėkmės poreikis, žūtbūtinis noras ją pasiekti,
pajutau, kad kažkas viduje man dažniau sako, kad viskas gerai.“
- Kur dingsta laikas? - Nežinau.
Aš noriu daugiau gyvenimo.
Dabar matau daug galimybių.
Galėjau būti… Galėjau tapti…
Daugiau nei varžovu… Galėjau tapti…
Negali nustoti pertraukinėti.
Gerai. Bet turi paklausyti.
- Išklausyti, ką kalbu. - Klausyk, Džeri, aš užsiėmusi.
Aš skaitau. Turi palaukti, kol baigsiu skaityti.
- Bet galėčiau… - Baik!
- Dabar kalbu su savimi. - Taip, kalbėk su savimi vienas.
Niekas neaiškins Frankui Kostancai, ką daryti!
Teisingai! Kas jie tokie, po velnių? Kaip jie drįsta?
Tėti.
Buvau 65-erių, negaudavau darbų.
Buvau paliktas nežinioje.
Man paskambino Laris Deividas.
Jis pasakė: „Norime, kad pakeistum tėvą „Zainfilde“.
Negalėjau prisiversti išleisti tokią monetą.
Turėjau kažkokią…
fobiją!
Absurdas? Parodysiu tau absurdą. Duok man!
Tiesiog jaučiu, kad jo viduje buvo tiek visko daug, kad tarsi…
- Tai išsiliejo… - Tai išsiliejo „Zainfilde“.
Kai man per daug pakyla spaudimas, vyras garsajuostėje liepa man pasakyti:
„Dabar ramybė!“
Susipažinau su tuo, ką vadinu „vidiniu įniršiu“.
Bent jau taip sako mano…
Taip sakydavo mano žmona Anė Mera.
Mes nuėjome… Nori pakalbėti, Džeri? Nenoriu tavęs pertraukti.
Jei jauti, kad nori ką nors pasakyti, tiesiog sakyk.
Nes esame Maiko laidos svečiai šią savaitę.
- Teisingai… - Ir jaučiu, kad kaip pagalbiniai vedėjai,
turėtume kažkaip prisidėti.
Jis išleido visą tą garą,
kuris buvo… nuslopintas gyvenime.
Galbūt iš dalies iš to ir gimė veikėjas.
Dainuokite su manimi, visi!
Nusivesk mane į pokylį…
Nors ir labai myli teatrą,
ir nors labai daug gauni iš žiūrovų,
kai patenki į televiziją, tave pamato visas pasaulis.
O man tai nuostabu, nes visada norėjau, kad mane mylėtų visi.
- Kaip laikotės? - Žiūriu jūsų serialą. Man patinka.
- Džeris Stileris, ar ne? Kaip Mera? - Anė Mera geros formos.
Manau, kai tėtis pateko į „Zainfildą“,
mama taip pat galėjo truputį atsipalaiduoti,
nes jos nebereikėjo, kad jis pasiektų sėkmę.
Gali būti, kad ji pajuto palengvėjimą.
Manau, sulaukiau amžiaus, kai,
jei neapgalvoji visko, kažkas…
Tau šakės. Niekad ne vėlu pokyčiams. Tik tiek noriu pasakyti.
Ji galiausiai metė rūkyti ir metė gerti.
Ir pripažino… dėl ko visa tai darė.
Daugeliui atrodo, kad per daug skausminga
analizuoti tam tikras sritis,
bet aš supratau, kad labai padeda permąstyti praeities nesėkmes,
kurios tuo metu buvo neišspręstos.
Ir kai kas nors laiku neišsprendžiama,
problemos vėliau išlenda ir sukelia nesklandumų.
Tai buvo nuostabu. Ji išties…
…subrendo.
Bet tėtis niekad to nepripažino, suprantat?
Net kai ji vaikščiojo į AA susitikimus kiekvieną dieną,
ir sakydavo: „Džeri, – žinot,– Aš alkoholikė.“
Jis sakydavo: „Ne, negraužk taip savęs.
Supranti, tai didžiulis spaudimas ir…“
Jis niekad nenorėjo jos kritikuoti dėl šito.
Jis visada mylėjo ją besąlygiškai.
- Ar čia originalus „After-Play“ segtuvas? - Radau tarp jos daiktų.
Kaip šaunu.
Anė yra „After-Play“ pjesės žvaigždė ir autorė,
šį spektaklį rodo ne Brodvėjuje, Ketvirtajame teatre Niujorke.
Tai buvo painu. Maiki!
Tai epas, dėl Dievo meilės!
- Ta scena su pirštinėmis! - Kokiomis pirštinėmis?
Ji kalba apie dvi mergaites, kurios, regis, pavaduoja tave ir mane.
„Siuzė ir Polė? Kas joms negerai? Jos nuostabios.“
„Jie labai pikti. Aš niekad nebuvau jų atrama.
Net kai buvau šalia, nebuvau atrama.“
„Nustok save graužti. Buvai puiki motina.“
„Abu turėjome karjerą, dėl Dievo meilės.“
„Abu buvome labai užsiėmę, stengėmės praturtėti ir išgarsėti.“
Jaučiu, kad čia kalbu su savimi.
Gal todėl, kad aš… Tai, ką Anė surašė,
yra iš esmės tai, ką esame pasakę gyvenime.
„Kaip gera būti su jumis. Gal išgersiu dar taurę.
Razilė paduoda jai auskarą.
Regis, jis tau iškrito.“
„Mano auskaras! Maniau, kad jį pamečiau.“
„Niekas nepamesta, ponia.“
ANĖ – EIMĖ BENDŽIS – DŽERIS
Jaučiu… Gal dėl mano paties patirties santuokoje,
bet dabar aš juos labai suprantu.
Nes… manau, dėl to, ką patyriau gyvenime,
pamačiau, kaip sunku daryti tai, ką darė jie.
Jam patikdavo čia atvažiuoti,
- seneliui Džeriui. - O taip.
Mudu su Kristina kelerius metus buvome išsiskyrę,
o paskui, kai užgriuvo COVID,
nusprendėme sugrįžti į namą su vaikais.
- Ir tada tas medis… - Ir štai tas.
Tai buvo jo mėgstamiausias medis. Didžioji pušis.
Staiga atsidūrėme kartu name,
ir tuo metu aš pradėjau kurti filmą.
Tad mes labai daug laiko praleidome drauge.
- Ir ji taip pasakė, „atima džiaugsmą“. - Taip.
Kalbėjome apie tai, ką išgyvename, apie savo problemas,
pažvelgėme į tai, ką patyrė mano tėvai,
taip, kaip dar nebuvau į tai žvelgęs.
Jei kas nors man būtų pasakęs, kad tokio amžiaus aš…
būsiu laimingesnė nei jaunystėje,
būčiau pasakiusi: „Kaip taip gali būti?“
Tai puiku, tiesa? Sužinoti, kad tai įmanoma.
Ačiū. Jūs labai malonūs.
Aš norėčiau truputį papasakoti… Truputį apie savo gyvenimą. Tikiuosi, tai…
Aš pasirodydavau vakarais,
išeidavau į sceną ir pasakodavau apie savo gyvenimą.
Man tai labai patinka.
Čia ta gyvenimo dalis, kai… Iš tiesų, visada norėjau tą daryti.
Visada norėjau dirbti vienas.
Žinau. Tiesiog…
Ačiū, labai…
Štai ir ji. Čia…
Čia mano žmona. Gražioji… Anė Mera.
Tai ji, taip.
Keista, bet Anė sėdėdavo tarp žiūrovų
ir pradėdavo mane pertraukinėti.
Tu pasidarai toks rimtas.
Atrodo niūru.
Tarsi skaitytum haftarą savo bar micvoje.
Taigi, staiga
vėl atsirado Stileris su Mera.
- Kaip sekasi? - Kaip tu?
Aš esu Heršis Horovicas.
Aš – Merė Elžbieta Doil.
- Čia tu? - Čia tu?
- Čia aš. - Čia irgi aš.
- Merė Elžbieta Doil. - Heršis Horovicas.
- Gera tave matyti… - Visiškai nepasikeitei!
Liaukis.
Kokiu karjeros pasiekimu labiausiai didžiuojatės?
Gyvenime labiausiai didžiuojuosi…
tuo, kad iš tiesų pažinau savo vyrą.
Ir gerbiau jį, gerbiau tai, ką darėme kartu.
Gerai. Tikrai nori pusės?
Nekenčiu to tofu.
Ji parašė kelias pjeses, paskui rašė apie savo gyvenimą.
Visa tai – svajonės.
„Džeris guli ant lovos su manimi ir Benu Nantakete.
Mes laikomės už rankų, mudu su Džeriu.
Jaučiu jo rankas, jo odą.
Saulė kaitina nugarą, kai guliu ant lovos šalia lango.
Džeris sako: „Sumautas lėktuvas taip ir neišskrido. Taigi, grįžau namo.“
Nantakete turėjome namą,
ten buvo viena iš jos mėgstamiausių vietų.
Ten dabar jie abu ir palaidoti.
Kai mamą ištiko insultas,
ji nebegalėjo bendrauti.
Bet jei pažiūrėdavai į akis, matydavai, kad ji dar blaivaus proto.
Iš esmės ji buvo visiškai paralyžiuota.
Bet galėjo…
Kai pasakydavome ką nors juokingo, ji juokdavosi.
Mes tik būdavome su ja ir stengdavomės prajuokinti.
Eimė vaidindavo, ir aš vaidindavau.
Jei mano žodžiai ją prajuokindavo, jaučiausi gerai padirbėjęs.
Nes ji buvo reikli žiūrovė.
Daug metų.
Dvejus, trejus. Nesvarbu.
O tada aš…
Aš norėjau būti aktoriumi ir aš…
lankiau mokyklas Niujorke ar kažkur ir…
susipažinau su Ane Mera.
Tai buvo svarbu.
Ji buvo fantastiškiausias žmogus pasaulyje, Anė Mera.
Gyvenime nesutikau nė vieno, panašaus į ją.
Aš…
Mes įsimylėjome ar panašiai.
Nėra visai jokių nuoskaudų?
- Ne, tikrai. Jau nebe. - Gerai.
- Labai tave myliu. - Žinau. Ir aš tave myliu. Taip pat.
- Myliu tave. - Labai tave myliu.
Pasakyk man šį tą, tėti.
Ar tiesiog būti gyvam yra geriau už viską?
Taip. Toks jau tas gyvenimas.
Tikrai? Kai išeisime, išeisime kartu, tu ir aš.
Taip. Gerai, laikydamiesi už rankų ir panašiai.
Teisingai, laikysimės už rankų.
Mums bus smagu, kur benukeliautume.
Taip.
Nusivesi mane vėl į pasirodymus, kai ten nuvažiuosim?
Vesdavausi tave… Taip, kai nuvažiuosiu, visur nusivesiu.
- Pasakysi ką nors Benui? - Labas, Benai. Kaip sekasi?
Norėjai pasisveikinti su Eime, ar ne?
Ji irgi dalyvauja pramogų versle, žinai? Labai talentinga mažylė.
Tai tarsi stebuklas. Persiduoda iš vieno…
iš vieno žmogaus kitam…
Jei nori, gali tai vadinti stebuklu.
- Taip. Galiu. - Taip, kartais talentas yra…
kažkur tavyje, giliai suleidęs šaknis.
Taip.
- Kas čia? - Magnetofonas.
- Magnetofonas? - Taip.
Tai, ką sakai, lieka garsajuostėje.
- Taigi, tave girdės amžinai. - Taip.
Tavęs niekad nepamirš.
AČIŪ MANO DRAUGUI MARKUI ROMANEKUI UŽ PAGALBĄ KURIANT ŠĮ FILMĄ.
Išvertė Sandra Siaurodinė