Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Og nå, Stiller og Mearas humornummer.
Takk.
Mine damer og herrer, vi lever i en uforutsigbar tid.
Alt kan skje.
Jerry og jeg vil gjerne vise dere hva som kan skje
når de to siste menneskene i verden møtes for første gang.
-Hei! -Hallo!
-Jeg er jammen glad for å se deg! -Og jeg er glad for å se deg!
Det var litt av noen greier.
Ja, jeg har sett overalt. Det er ingen der.
-Jeg trodde det bare var meg. -Jeg også.
-Vi er heldige! -Det er vi.
-Jeg hadde aldri forventet det. -Ja!
Horoskopet mitt sa jo "ikke legg noen planer".
Så du Sixth Avenue?
Ja, og de hadde nettopp lagt ny asfalt.
Det er vel opp til oss.
Jeg sa at det er vel opp til oss.
Hva mener du?
Vi har vel presset på oss nå.
Å få ting i gang igjen.
Å, ja! Du har rett. Vi har mye å gjøre.
Vi må gjenoppbygge, rydde, plante grønnsaker.
Ja. Det også.
Men jeg tenkte, siden du er den siste kvinnen
og jeg den siste mannen,
har vi noe enda viktigere å gjøre enn…
det.
Vi må lage ting.
Små ting, vet du.
-Mener du kunsthåndverk? -Nei, jeg tenkte på…
Mennesker. Vi må lage små mennesker.
Hvordan var det å vokse opp i en showbusinessfamilie?
Moren og faren din, hvordan var de?
Vi i dette programmet elsker moren og faren din.
-Herlige Stiller og Meara. -Stiller og Meara.
Foreldrene til denne unge gutten.
Å, Anne og Jerry! Stiller og Meara. Du er gutten deres.
Faren din er den morsomste i Seinfeld,
-uten tvil. -Jeg er enig.
Gir han et klapp på pannen. Det kommer et skrik.
Vil du ta med foreldrene dine noen gang?
-Med på hva? -Hva som helst.
Fortell meg hva foreldrene dine ga deg som entertainer?
-Hvordan går det? -Hei.
-Er du…
-Jeg visste at dette ville skje. -Derfor tok jeg mikrofon på deg.
-Er det cinéma-vérité? -Ja.
Amy og Benjy.
-Jeg har nesten… -Hei!
Kjære vene.
Se hvem som arvet pappas krøller, eller hva?
Ja, og hennes hår er naturlig.
-Ler dere av mamma og pappa? -Ja.
Er de morsomme?
Dette er Anne og Jerry. Jeg elsker dette bildet.
Øver de hjemme?
Så mange fine bilder.
Tester de dem på dere?
Hvordan våger du å utnytte barna mine? Du vil snoke i privatlivet mitt.
Nei, jeg lurte bare på om dere gjorde numre…
Har dere noen tanker om å begynne i bransjen?
Er dere musikalske?
Eller gjør dere morsomme ting, som mamma og pappa?
Amy?
Begynnelsen er å gå inn i leiligheten og…
-Ja. -Det var ingen kontekst.
Og jeg tenker på hvordan begynnelsen på filmen kunne ha vært…
Kanskje, siden vi selger leiligheten, så kan vi gå gjennom alt.
Eller…
Kanskje ideen med dette spørsmålet. Du ser inngangen,
så er vi her. Og så…
Spørsmålet er: "Hvorfor lager du denne filmen?"
Ja, hva er…
-Jeg spør deg? -Ja.
Ok.
-Ja. -Ja.
Vi filmes, så skal jeg gjøre det nå?
Gjerne.
Bla-bla-bla, eh…
Så, Ben…
Stille.
Fem, fire, tre, to…
Hvis det handler om oss,
Stiller og Meara…
Hvordan to personer som har…
Det er ikke bare det at de jobber sammen,
men vi vil vise at når de jobber sammen,
støter de hverandre fra seg.
-Kom deg ut. Kom deg ut! -Kom meg ut?
-Ja.
Selvsagt. Hvorfor tenkte jeg ikke på det før? Du vil at jeg skal gå.
Jeg tror at det kan gå i alle retninger da. Enten…
Jeg tror at vi må holde oss til Anne og Jerry.
De er ikke superstjerner.
De er bare artister som er kjent for publikum via TV.
De er gift og har barna,
og de prøver å gjøre sitt beste på begge områder.
Da pappa døde i 2020,
hadde mamma vært borte i rundt fem år.
Og karrieren min hadde vart lenge,
men det gikk ikke bra i privatlivet mitt.
Jeg følte meg i ubalanse, ulykkelig, og adskilt…
fra familien min,
fra barna mine, jeg følte meg hjelpeløs.
Det er faktisk kjempefint.
Nei, ikke film meg.
Og jeg begynte å se på foreldrene mine, og…
alt stresset og spenningene jeg så som barn.
Presset når de jobbet sammen.
Og hvordan de holdt sammen gjennom det.
Vi vil holde sammen.
-Jeg tror at dere… -Jeg vet det nå.
På et tidspunkt visste jeg det ikke, men nå vet jeg det.
Jeg ville på en måte forstå hvordan de gjorde det.
Jøss.
-Kasetter. -Ja.
-Jerry tok jo opp alt. -Jøss.
Dette er sannheten i livene våre.
Det er utrolig.
Hvis du visste før vi ble gift
at jeg ville oppføre meg som jeg gjør nå,
-ville du ha giftet deg med meg? -I årenes løp?
Jeg hadde neppe gjort det.
Dette er sprøtt. "Amy og Benjy snakker." "Benjy og Amy snakker."
La meg spørre deg om noe, Benjy. Hva liker du best å gjøre med Amy?
Tenk at han tok opp alt.
Spille Happy Face.
-Hva er Happy Face, Benjy? -Et spill.
Han måtte alltid ta opp, enten det var personlig…
Men det gjorde meg gal på den tiden.
Jeg tror at det gjorde Anne gal også.
"Du gjør opptak, Jerry, som ingen noensinne vil høre.
De vil stå i en haug når du dør", sa hun.
Vel, hun tok ikke feil.
Hvor i New York bor du?
Vi bor i Riverside Drive, Mike.
-Og… -Ja.
Vi har tre minutter med hjemmevideoer.
Vet du hvordan man gjør dette, skatt?
Den er på normal, jeg tar på lav. Skrur du av lysene først?
-Eller viser vi… -Ikke bry deg om lysene.
Jeg visste at vi måtte selge barndomshjemmet,
og mitt første innfall var å filme det.
Jeg vet ikke om det er rart.
Det er bare det pappa alltid gjorde.
Jeg studerer film nå. Jeg lærer hvordan filmer lages.
Inkludert redigering, filme,
lage filmene, hvordan gjøre det til en helhet.
Det er en fugl på bordet. En due.
Ekte hjemmevideo, folkens.
Vi prøver ikke å vise noe dere ikke hadde sett i deres egen hjemmevideo.
Den er ødelagt igjen. Vent.
Jeg har alltid følt at familien din er annerledes,
for alt er dokumentert.
Jeg ville ikke tas bilder av. Ingen bilder.
Ingen bilder.
Det var noe i ham som ikke ville gi slipp på noe.
Jeg tror at Jerry har behov
for at navnet hans nevnes. Av en eller annen grunn tror han
at når vi går bort,
så vil Smithsonian Institute ha tingene hans.
Når vi vet hva dere vil beholde,
-bildene, klærne… -Ja.
…da vet vi hva vi kan gi
til det nasjonale humorsenterets samling.
Det er sprøtt hvor mye han tok vare på.
Skjemaet for 63rd Street Y-familiedagen, medlemskapet.
En dykkemaske.
Jeg bare…
Jøss.
Han tok vare på en artikkel om en mislykket sommerhit.
"Anmelderne syntes at filmen var foruroligende umorsom."
Au da.
Dette er interessant. Så det er…
Fra Windermere Hotel i Binghamton i New York,
til Miss Anne Meara,
11 Cornelia Street.
"Tirsdag. Kjære Annesie,
det er vanskelig å begynne på dette brevet.
Jeg sitter på verandatrappen og ser på Charles Island,
og det er tåkete og jeg savner deg sånn, skatt.
Sånn, jeg sa noe."
Vi møttes i 1953, og i september 1953 giftet vi oss.
Jeg sa: "Du kan ikke sove over lenger om du ikke gifter deg med meg."
Og han gjorde det, for han likte å sove over, antar jeg.
"Til vesle Meara, jeg savner deg, skatt.
Jeg elsker deg så høyt."
"Skatt, tilgi at jeg ikke har ringt deg.
Du ventet nok i timevis.
Jeg savner å røre deg, føle deg, skatt."
"Anne, jeg leste gjennom det jeg har skrevet så langt.
Det virker som om hvis du ser kjapt på det, vil du ikke forstå meg.
Så, skatt, jeg skal si deg hvordan du skal lese begynnelsen av brevet:
Etter morgen-telefonsamtale. Tirsdag. Spøkefullt."
"Til vesle Meara. Med følelser. Jeg savner deg. Begjærlig.
Min kjære. Savner deg. Trykk på S.
Savner deg." Det er en greie.
Helt vilt.
Det er utrolig. Jeg visste ikke at disse…
Jeg vet det, og jeg elsker "skatt, skatt".
Vi var bare to personer som prøvde å lykkes i teateret.
Og vi ramlet inn i hverandres liv,
for ingen andre trodde på oss.
"Jerry, din herlige gærning.
Du trengte ikke forklare den første delen av brevet.
Tro meg, jeg forsto det.
Men, min kjære, jeg er glad for at du forklarte det,
for sceneanvisningen var topp."
"Jerry, du sa at du savnet å røre meg.
Føle meg.
Vel, min kjære mann, jeg savner å bli rørt. Følt.
Å bli… 'tomt' av deg."
Det er bra.
Få se.
Å.
Ekteskapet vårt var fragmentert. Vi så ikke hverandre.
Vi visste ikke hvem vi var. Vi brukte penger på telefonen.
"Jeg elsker deg sånn, skatt. Jerry."
"Jeg savner deg sånn. Anne."
Jøss.
Det tvang oss til å gjøre noe sammen.
Det er flott.
Jerry ville alltid ha en humorduo.
Og jeg var alltid veldig overlegen.
Jeg så ned på humor.
På det tidspunktet var jeg en seriøs skuespillerstudent.
Jeg bar Eleonora Duses liv under en arm.
An Actor Prepares, Stanislavskij, under den andre.
Senere, da hun ble eldre,
ville hun at jeg skulle gjøre mer seriøse greier,
jeg gjorde sånt som Natt på museet eller Dodgeball.
Jeg har aldri sett en CV som din.
Ah! Herlig!
Det var ikke et kompliment.
Men hun sa: "Ja, men jeg liker Permanent Midnight. Eller Greenberg."
-Hun likte virkelig Greenberg. -Det var det som ville gi suksess?
-Det føltes sånn for meg. -Ja.
Det ironiske var at moren din var så god på humor.
Ja, og hun kunne improvisere.
Hun var naturlig flink på å opptre live.
Ja.
På en måte han måtte jobbe mye mer med.
Vi ville drive med humor.
Jeg likte bedre å spille skuespill, men han syntes at jeg var morsom.
Jeg følte alltid at Anne var…
hun var den sterke delen av duoen.
Hun hadde hjernen. Hun fikk latteren.
Hun visste hvordan man gjorde noe morsomt. Jeg slet med å være morsom.
Pappa så vaudevilleshow i oppveksten.
Eddie Cantor eller Jack Benny.
Og selv om han ville være den morsomme fyren,
så han Annes naturtalent.
Han beundret henne som artist.
Han trengte henne.
-Han trakk henne inn i humorverdenen. -Ja.
Og på det tidspunktet tenkte jeg
at vi kunne gjøre noe sammen og tjene til livets opphold.
Så vi bestemte oss for å lage en duo, vi jobbet kjempehardt.
Vi improviserte i en båndopptaker.
La oss prøve. Se hva som skjer.
Hva vil du?
Vi er her for å snakke med vinneren av Miss Tenåring-konkurransen.
-Vil du snakke med Rosemary? -Ja.
Mannen vil snakke med deg.
Rosemary, jeg skal slå deg i det flotte ansiktet ditt.
-Greit, Miss. -Miss Tenåring.
Er du misunnelig på barnet ditt?
Misunnelig på barnet mitt? Tuller du?
Hvorfor skulle jeg ha vært det? Hun er jo Miss Tenåring,
hun er populær og vakker,
og ung og… hvorfor skulle jeg ha vært misunnelig?
Ikke gråt, mamma.
-Spøker du, mamma? -Jeg spøker.
Dette er noe vi kaller båndopptaker, Amy.
Så hvis du vil synge en sang, kan vi spille den inn på båndet.
-Vil du synge en sang? -Ja.
Se her. "Jeg dro til sykehuset kl. 15
og fødte en jente kl. 19.48.
Amy Belle Sawyer Stiller ble født i dag."
Jøss.
Det er sprøtt, skrev hun det dagen du ble født?
Syng "Too-Ra-Loo-Ra-Loo-Ral".
Too-ra-loo-ra-loo-ral
"Hun er vakker. Jerry kom opp med toget.
Var her kl. 10. Han er kjempeglad.
Han måtte dra kl. 13 for å rekke en forestilling kl. 17.30."
Da vi fikk en baby,
var behovet for å lykkes kjempeviktig for oss.
Jeg var så redd for å ikke tjene nok penger til å ha en familie.
Jeg tror at behovet hans for suksess
handlet like mye om å uttrykke seg som trygghet for familien.
Han var en veldig kjærlig person.
Og han ønsket å bli elsket.
For jeg tror ikke at han fikk det som barn.
Da jeg sa til faren min at jeg ville bli skuespiller, sa han:
"Hvorfor ikke bli scenearbeider?
Hva får du ut av å prøve å være Eddie Cantor,
Jack Benny eller George Burns? Du har ingen rett til det."
Jeg så foreldrene mine prøve å overleve depresjonen.
Faren min var taxisjåfør først, så ble han bussjåfør.
Hva het selskapet?
Husker du navnet?
-New York City Omnibus. -Det var det.
-Jeg jobbet for kommunen. -Ja.
Jeg hoppet av. Jeg kunne ha blitt skuespiller, men klarte det ikke.
Jeg ville bli skuespiller.
Så hva gjorde du? Gikk du opp på scenen
og prøvde?
Jeg prøvde en eller to ganger. Jeg husker ikke.
Ja. Jeg hadde talent.
Hva skjedde? Hvorfor stoppet du?
Jeg vet ikke. Jeg følte ikke at jeg fikk det til.
-Men jeg klarte meg uansett. -Du fikk endene til å møtes?
Nettopp. Hva det enn var, så tok jeg det.
Hvorfor klage på det?
Moren og faren min hadde noen fæle krangler.
Alltid om penger.
JERRYS SØSTER
Alltid om penger.
Iblant gjemte jeg meg under senga.
For jeg var så redd, og Jerry fikk meg fort ut.
Jerry var veldig grei med meg.
Han var farsfiguren for alle tre.
Jerry beskyttet meg og Arnold på den tiden.
Veldig beskyttende.
-Ja, alltid. -Ja.
-Jerry ville bare vekk. -Nettopp.
Og den eneste måten da var å bli med i militæret.
Pappas jakke fra hæren.
Hvilken?
Og da han kom tilbake, begynte han på Syracuse University.
Han ble veldig engasjert i skuespill da.
Jeg tror at humorskuespillerne han elsket som barn,
var en virkelighetsflukt for ham, søsteren og broren.
Og i teateret fant han sitt hjem.
Før moren døde, tok han henne med for å se baldakinen til The Golden Apple,
stykket han var med i på Broadway.
Hun sa ingenting.
Men sa hun "du var elendig"
da hun så ham i en skoleoppsetning?
Forferdelig.
"Jeg sa til Anne at
'når de spør meg om foreldrene mine oppmuntret meg',
da svarer jeg: 'Det var ikke noe å oppmuntre til.
Faren min sa aldri noe for å oppmuntre meg.
Jeg gjorde alt på egen hånd.'"
Det stemmer.
"'Kanskje', sa hun, 'de var redde.
de ville ikke se deg bli såret.'
Plutselig følte jeg sannheten. Anne hadde rett.
De ville ikke se meg såret. Ydmyket."
Mamma, hadde du det gøy i kveld? Jeg mener…
Hadde du det gøy? Hadde du…
Joel, hadde jeg det gøy? Jeg er overveldet.
Det er så lenge siden. Da du ringte i går,
sa jeg: "Joel hvem?"
Vi begynte å opptre i små kafeer i The Village,
sånne greier.
Tenk deg hvordan jeg følte meg
da du helt ut av det blå tok meg med på middag og show.
-Ja. -Jeg tenkte: "Hva skjer?"
De fant på en sketsj i stuen,
tjue kvartaler opp Broadway,
som de så skulle gjøre på scenen her
og så sendes ut til resten av verden.
Bykoordinatoren kom ned og møtte oss.
Han likte oss, og de hyret oss til en innspilling.
En innspilling på Ed Sullivan.
Sjekk baldakinen som kommer opp der. Tenk deg det,
det står: "Ed Sullivan Theater, Stiller og Meara, Rolling Stones."
Og her er han, live fra New York, Ed Sullivan.
Man får en klump i halsen av å tenke på det.
Da Ed Sullivan ble vist,
satt generasjoner av besteforeldre, foreldre, barn
og så på ett program.
Ed Sullivan Show ble sett
av 20-30 millioner hver uke.
Føles dette naturlig og avslappet?
Er dette bra? Er det sånn vi planla det?
-Hei. Godt å se deg. -Hvordan går det?
Det var jo live fra New York,
før Saturday Night.
De sa først: "Vil du flytte til Ed Sullivan Theater?"
Jeg svarte: "Er det fryktinngytende å være der?"
Nå, mine damer og herrer, The Supremes.
Ja, det stemmer, Elvis Presley!
The Beatles!
Dette var toppen av showbusiness.
Ja.
Moren min snakket om hvor nervøs hun var
da hun kom ut av garderoben oppe.
Spaserturen til heisen
som gikk ned til scenen, hun ville kaste opp.
Alle kastet opp bak kulissene.
Om vi var smarte, hadde vi ruset oss.
Det er mye press.
Jeg lurer på hvordan du… Tenker du på det? For…
Jeg tenker alltid: "Du har én sjanse med disse vitsene, så ikke rot det til."
-Nettopp. -Jeg mener,
jeg slår meg selv i ansiktet. Hardt. To ganger.
Mener du det?
-Sånn. Klar? -Ja,
-Sånn? -Sånn.
Ja.
Dette var sjansen deres.
Og hvis det gikk bra, ble de invitert uken etter.
Takk.
Teamet dere straks skal møte er helt uvanlig.
De har en helt ny tilnærming til humor.
Han regisserer og produserer nå sesong to av Severance.
Velkommen tilbake til The Late Show…
Jerry Stiller er den unge mannen,
og jenta, Anne Meara. Så la oss gi dem en stor applaus.
Jerry Stiller og…
Vi er vitne til
en av historiene som har interessert mennesker mest til alle tider.
Denne mannen hadde vært begravd levende i 24 timer
i buken på en enorm hval.
Hva heter du?
Jona.
Merkelig ironisk at mannen som sitter foran oss her
skulle ha samme navn som en som for lenge siden hadde samme skjebne.
Vær så god, Jona.
Noen andre det skjedde med før meg?
For lenge siden.
Litt av et sted, California.
Det er ganske lenge siden, Jona.
Hvis det har skjedd før, vil det skje igjen.
-Jeg tror ikke at du forstår det. -De burde sperre det av.
-Det burde de nok. -Du lar ikke et sånt sted så åpent!
De ble med i The Ed Sullivan Show i 1963.
Han inviterte dem tilbake, og de kom stadig tilbake.
Jeg hadde blitt født, og hadde flyttet inn i en ny leilighet i Riverside Drive.
Jeg tror at de ga 11 000 dollar for den.
The Sullivan Show, det hang over oss.
Vi måtte lage seks minutter, og det måtte være morsomt.
-Og dere skrev alt selv? -Ja da.
De fikk plutselig trygghet.
Men det negative var at de måtte gjøre det hver gang.
For hver gang en Ed Sullivan-opptreden var på gang,
hadde vi to uker til å lage nytt materiale.
-Verden går av hengslene! -Fru Julenissen…
Meshuggah.
Fru Julenissen, fint at du sa det,
-for det beviste noe. -Et eskimoord jeg lærte her oppe.
Det er topp.
Fenomenalt.
Vi gikk tom for premisser.
Vi hadde en fyr og en høy jente, og en sjef og kona.
Anne spilte fru Julenissen…
-Den nissen hadde en ekkel munn. -Jeg skjønner.
-Ingen meshuggenah. -Hva, fru Julenissen?
Et eskimoord jeg lærte i nabolaget.
Jeg forstår.
Dette ble sketsjene de ble kjent for.
-Som Datamaskindating. -Akkurat. Jøss.
Ideen med å spille oss selv med våre etniske bakgrunner
hadde aldri dukket opp før.
De lagde en sketsj med datamaskindating,
som akkurat hadde blitt funnet opp. I sketsjen
blir en jødisk fyr og en irsk katolsk jente satt sammen.
Det var Jerrys idé.
Så vi dro hjem og skapte Heshey Horowitz og Mary Elizabeth Doyle.
Her er en herlig duo,
og de skal gjøre noe for dere nå.
Jeg tror at det blir en klassiker.
Duoen Stiller og Meara uttrykker denne ånden.
-Hvordan går det? -Hvordan går det?
Jeg heter Hershey Horowitz.
Jeg heter Mary Elizabeth Doyle.
"Doyle?"
"Horowitz?"
Horowitz.
H-O-R-O-W-I-T-Z.
-Å. -Hershey.
Folk som hadde sett oss øve, sa:
"Det vil ikke funke, for hele landet kan ikke kjenne seg igjen i det."
Og ingen hadde gjort noe sånt før.
Har du brødre og søstre?
-Tre brødre. -Å.
Bach, Buzi og Saul.
-Bach? -Bach.
-Ba-ch. -Nei. Bach.
Bach. Unnskyld meg.
Det var den som ga resonans.
Spesielt for Ed Sullivan, for han var irsk,
og kona var jødisk, Sylvia.
Da vi avsluttet sketsjen, var han der borte,
og han gråt fra sine vakre, blå øyne.
Han kom ikke over…
Og dette ble deres ikoniske sketsj.
Vi nådde en…
Topp?
Ja, det er bra.
The Ed Sullivan show
gjorde det mye lettere å gå ut og opptre på nattklubber
og kreve en anstendig lønn.
Det er deres egen humorstil. Jerry Stiller og Anne Meara.
Her er de.
De booket oss i Cleveland, Detroit,
Milwaukee, Chicago.
Anne Meara og Jerry Stillers humor.
Det er det beste humormaterialet
jeg har hørt på veldig lenge.
De er gift. Han er jødisk, hun irsk.
De er på ekte.
Tusen takk, mine damer og herrer.
Nå vil jeg introdusere to veldig berømte stjerner
som dere alle elsker…
Stiller og Meara.
Tusen takk, så fint at dere alle kom.
Jeg må si at når dere ser på Annie der oppe,
så ser dere ikke bare på min komipartner,
det er også moren til mine to barn.
Og dette er faren til et av dem.
De begynte å jobbe mye.
Folk kjente til dem, de var berømte.
Og Jerry elsket det.
Han elsket å bli gjenkjent,
skrev gjerne autografer,
tok gjerne imot hyllest.
Jerry, hva plager deg mest?
Når noen kritiserer opptredenen din og du syntes at den var bra,
eller når noen hyller opptredenen din
-og du syntes at den var elendig? -Når noen kritiserer meg…
Nettopp. Alle skjønte det.
Denne suksessen var kjempeviktig for ham.
Moren min brydde seg om arbeidet, men det definerte henne ikke.
Vil du vite det når du går av scenen?
-Jeg er nysgjerrig bare. -Nei, jeg tror at…
Jeg oppsøker det ikke.
Han kastet seg ut i det.
Jeg tror at det iblant gjorde moren min gal.
Han elsket å ha kontakt med fansen.
De hadde en samtale, noen kom bort.
"Jerry, jeg elsker deg!"
Og moren min sa: "Vi snakker."
Og pappa sa: "Fortell meg om barna dine."
Nettopp. Ja.
Jeg husker en gang jeg bokstavelig talt sto på gaten
og prøvde å si til ham
at jeg følte at han ikke ga oss nok oppmerksomhet,
og mens vi snakket, kom en på gaten
bort og sa: "Jerry, jeg elsker det du gjør."
Og han begynte å snakke med ham.
Det er hysterisk morsomt, for bare for noen uker siden
var vi på en restaurant, og jeg var stresset med studiegreier,
og folk der ville ta bilde med deg.
Jeg husker at jeg var så frustrert,
verden må stoppe opp så dette bildet kan tas.
-Du skjønner? -Jeg tror at jeg er mer lik faren min
-enn moren min. -Ja. Nettopp!
-Kan jeg be deg om en tjeneste? -Ja.
-Kan jeg si god natt til Amy og Benjy? -Det bør du.
God natt, Amy og Benjy.
Når moren og faren min dro til LA
for å være med i et gameshow eller talkshow,
først og fremst, så savnet vi dem.
Men jeg husker at det var så moro.
-For vi var oppe sent. -Ja.
…og vi hadde vår hemmelige banking på veggen.
Ja.
Bank.
Bonne nuit.
Bonne nuit, finalement.
-Bu-bu-bu! -B-b-b-b…
Så tok jeg bare en "bam"!
-Det var vår egen lille verden. -Ja.
Bygningen vår var et eget økosystem, for den var så stor.
Man gikk mye fram og tilbake
mellom folks leiligheter,
så du går opp eller ned heisene, eller opp og ned trappene.
Og det var 70-tallet,
så det var mindre gentrifisert og trygt.
Og det var en fellesskapsfølelse.
Alle vennene mine var i bygningen.
Adam Max. Faren var Peter Max, kunstneren.
Vi gikk opp dit, og Peter hadde
kjempespennende folk på besøk.
Som Swami Satchidananda
og all slags hippe 70-tallsfolk.
Det var mye kreativ energi i bygningen, og…
Jeg begynte å bruke kameraet, slik pappa alltid gjorde.
Jeg lagde egne filmer.
God kveld. Dette er "The Benjamin Stiller Hour".
Pause.
Faren min ga meg et Super 8-kamera.
Redigeringsutstyr.
For meg ble det en trygg havn.
Når de var borte eller kranglet…
eller ikke fokuserte på oss, fordi de jobbet så mye,
var det noe å drive på med.
Det er vanskelig å se for seg at leiligheten ikke skal eksistere mer.
Samme hva du bestemmer, "ok, vi har fjernet disse tingene",
så vil eiendomsmeglerne si:
"Ok, la oss ta det ut og pynte det."
Det er ikke virkelig for meg nå.
-Ja, og for meg er det… -For å være ærlig.
…det som vil få det til å føles virkelig.
-Nettopp. -Det at stedet ikke er her.
Pappa skal ta opp stemmen min…
-Vi skal lage en sketsj, ok? -Hør på, du.
Fargelegg mens vi lager sketsjen.
Få mennesker er heldige nok til å sammen finne
det de drømte om som små.
Jeg mener ærlig talt at vi er heldige
som finner kjærligheten og lykken vår i jobben vår.
Og vi får et stort kick av det.
Jeg husker at det var en hvit foldedør.
Jeg måtte kunne gjøre alt mulig.
Kone, elsker, skatt, venn, kokk. Så sier du: "Jeg kan lage maten."
Når den døren var lukket, jobbet de.
Jeg spilte skuespill. Jeg var en god skuespillerinne før jeg møtte deg.
Da skulle man ikke forstyrre dem.
Og du sier:
"Ja, for 50 dollar i uken."
For 50 i uken kunne alle gjort det.
Iblant hørte vi latter, iblant hevede stemmer.
-Jeg lager mat, greit? -Greit.
Men hvem skal rydde? Jeg. Du er rotete.
Jeg visste aldri om det var ekte, eller om de øvde på noe.
Hun er verdens morsomste dame, utenfor scenen og på scenen.
Når hun gjør de morsomme greiene, er jeg…
Jeg utnytter henne, er en opportunist.
Jeg tar en blyant og skriver det ned. I det øyeblikket…
Han sier: "Vi kan bruke det i et show." Og jeg vil drepe ham.
Igjen, hvor begynner nummeret, og hvor begynner ekteskapet?
Jeg hater deg.
Hater du meg? Jeg hater deg.
Du vet ikke hva hat er, typen hat jeg har mot deg.
Mitt hat til deg er et sånt hat…
…et så hett hat.
Jeg hater deg med hete, toppede biter av hat.
Vi har en sketsj vi kaller "Hat".
Heten i ditt hete hat…
Jeg sier til Anne: "Jeg hater deg." Hun sier: "Jeg hater deg."
Og en dag kom Amy, som er seks, inn i rommet
og hørte oss si dette til hverandre, vi så på henne
uten å vite hva vi skulle si, så vi sa:
"Amy, mamma og pappa øve, mamma og pappa øve."
Og Amy så på oss og begynte å smile.
To uker senere kranglet vi.
Amy kom inn og sa…
"Mamma og pappa øve?" "Nei, mamma og pappa krangle."
-"Pell deg vekk!" -Det blir litt komplisert iblant.
-Jeg hatet deg før vi møttes. -Jeg hatet deg før du ble født.
Det er en av tingene jeg tenker på,
hvordan det ble
"ja, det er morsomt, morsom vits".
Men hva er realiteten med den historien?
Vi vet ikke, Ben.
Det er derfor vi er så forkvaklet. Det er derfor…
Det er derfor vi lager dokumentaren?
Vi skal finne ut av det ved å gå gjennom dette.
Anne og Jerry bor i en stor leilighet på West Side
med datteren, Amy, og sønnen, Benjy.
Mye av komimaterialet begynner hjemme.
Åpenbart er dette et ekteskap uten kommunikasjonsproblemer.
-Jeg… -Han plukker ikke opp undertøyet sitt
fra gulvet.
Snakker du sånn
foran disse menneskene her i New York?
Hvor vokste du opp…
En kunstner bryr seg ikke om undertøy.
-Du bryr deg ikke om… -Hva er jeg? Hakket lever?
Men det viktige er at Anne og Jerry
setter familieliv først, og showbusiness etter det.
Det er 1976, og jeg filmer min sønn Benjy komme ned bakken.
I ca. 5 km i timen i dette sprø livet.
Har du noen ønsker om å jobbe i teater eller…
Hva er dette for en greie?
Jeg er Ben Stiller og lager voiceover i hele dette showet.
Hva skjedde med søte, lille, gamle Alice
vi en gang kjente i Eventyrland?
Det er kjempetidlig, 06.30 på morgenen.
Jeg skal sove igjen.
Du vokser opp rundt unike teatermennesker.
Ja.
De er alltid klare for å improvisere og greier.
ABC Sports intervjuer den store italienske stuperen.
Jeg vet jeg vil vinne, for jeg har lykkeskjorten på.
-Få se deg stupe. -Tuller du?
-Reklame! Fort. -Kutt!
Da vi var barn, lagde han sprø karakterer.
Jeg føler at du gjør det også.
-Herlig at vi gjør det. -Ja, det er sånn vi er.
Jeg får vel gå nå.
Men vi elsker deg, hr. Eple.
Å, én ting til. Navnet er hr. Anaragreenapopo.
Pappa, kan du gjøre det en gang til, bare høyere?
Anaragreenapopo.
Benjy, moren din sier
at du kanskje vil bli en stor produsent
som kan gi henne og faren din roller.
Ville du gitt dem jobb?
-Nei. -Nei? Benjy.
-Hvorfor? -Hva er det? Ja.
Så fort de glemmer!
Jeg hadde valgt noen andre.
-Hvorfor? -Hvorfor?
Det ville vært vanskelig å jobbe med dere.
Så, Benjy, ville du hatt med foreldrene dine i filmene dine?
Nei.
-Hvorfor ikke? -Jeg tror ikke jeg hadde gjort det.
Jeg tror at de hadde vært vanskelig å jobbe med.
Jeg ville nok valgt noen andre.
Jeg hørtes ikke sånn ut.
De hadde ikke passet inn i filmen jeg ville ha lagd.
Det ville ikke…
Hva med å jobbe i Utenriksdepartementet?
Hvorfor? Hva handler filmen om?
Jeg ville laget en eventyrfilm, eller om mord, men ikke komedie.
Jeg liker ikke komedie.
Au!
Jeg er Ben, jeg er Ben Dette er mitt show, yo
"Foxs nye søndagsprogram The Ben Stiller Show,
med premiere i morgen kveld kl. 19.30 på Channel 5,
er… en halvhjertet samling av filmsketsjer
med en komiker som åpenbart ikke er klar for beste sendetid."
"Du kan trolig også få et eget TV-program som Ben Stiller
om du kommer fra en showbusinessfamilie.
Foreldrene er de trivelige komikerne Anne Meara og Jerry Stiller."
"Avkom av komikerslekt."
Da jeg prøvde å få en karriere,
var mye av det knyttet til foreldrene mine.
De kastet en stor skygge.
Som underholdningsartister, skuespillere, komikere. Men også som mennesker.
Lenge følte jeg at det var mye å leve opp til.
En del av meg ville
-distansere meg fra dem. -Ja.
Å, hr. Munster.
Jeg ler når du sier det,
for du motsier deg selv,
for en av dem eller begge var alltid med i tingene du lagde.
Fordi jeg ikke var dum. De var morsomme.
Selv i auditionvideoen for Saturday Night Live…
Mamma, stor tjeneste.
Jeg har en manusforfatter der inne med idétørke.
Jeg trenger mye materiale.
-Du snakket så fort. -Begynn på nytt.
-Hva er dette? -Gamle greier.
-Pappa og jeg gjorde det lenge… -Stiller og Meara-greier?
-Ja, på The Sullivan Show. -Dette er bra.
-Nei. -Vent litt.
Det er 30 år gammelt, ikke relevant.
Jeg utnyttet dem.
Om du akkurat skrudde på, følger vi meg en dag i livet mitt.
En av sketsjene vi lagde
var med oss alle i familieterapi sammen.
Jeg kommer fra en showbusinessfamilie…
Vi gikk faktisk i terapi.
Det er livet mitt.
Ok, jeg vil snakke
om hvor ubehagelig de andre i familien min synes min suksess er.
Jerry, vær så snill.
Nei, jeg synes at det er åpenbart.
Dere takler ikke at jeg er mer suksessfull enn dere.
Hva snakker han om?
Jeg er så lei av at Ben dominerer samtalen.
-Dette skjer hver gang. -Greit.
-Dette er min søster Amy. -Nei! Du kommer inn hit
og er den største babyen noensinne.
Du bruker livene våre som fôr til ditt lille program, avskyelig.
-Lille program? -Ja, lille program.
Hvorfor forteller du ikke alle
om da du vætet senga med kjæresten din?
-Holdt kjeft, Amy! -For det er sant!
-Stopp! -Holdt kjeft! Jeg hater deg!
Og det var latterlig, for ingen visste hvem jeg var da.
Faen ta deg og den lille hunden din også!
Pass dere! Hun har et egg!
Men grensene var alltid uklare i familien.
Vi vokste opp med dem som jobbet sammen
og improviserte for å lage numrene sine.
Så det gjorde vi som barn, for de gjorde det, og det fungerte.
Jeg skal kutte opp leppen din!
-En kvinne virker… -Mamma snakker til deg, skatt.
Det fungerte så bra at det ble identiteten
og levebrødet deres.
Jeg hadde alltid vært ufrivillig morsom, Jerry fikk meg til å drive med humor.
Det er lettere å være ufrivillig morsom enn å være morsom…
-Og jeg var… -…to ganger på en kveld på en nattklubb.
Han trakk det alltid ut av henne,
for han beundret henne sånn.
Men det satte også press på deres… Og press på henne.
Du tror at alle disse vignettene skal bli en vinner.
Men når du sier det, er det ikke morsomt.
-Og hvis jeg sier det, blir det morsomt. -Ja.
Etter å ha gjort alle disse oppdragene med stort press,
for å få en utblåsning…
dro hun til Patsy's for å drikke vodka.
Det var tungt.
Denne sommeren var jeg litt på tuppa.
Vi var i en husvogn. Benjy kom opp til meg. Jeg sa: "Hva er det?"
Og Amy kom over til Benjy og sa: "La mamma være i fred.
Kan du ikke se at hun har mye press på seg?"
Hun skrek til dem
og så på meg på en merkelig måte.
"Hva mener hun med det?"
Jeg sier: "Hun skal opptre i morgen kveld.
Hun er opprørt. Ikke bry deg om henne."
Hvorfor hvisker du? Er dette Watergate?
Hva er det? Bare snakk i opptakeren.
-Si hallo, Ben. -Hei.
Jeg vet ikke hva du gjør. Du går fra vettet.
Dette barnet…
har blitt leid inn for anledningen.
-Hallo. -Hva heter du?
-Jeg sa at det var Benjy. -Hva heter du?
-Vi leide denne lille jenta. -Amy.
Herregud!
Amy venter på en forelder…
Vel, vi hadde en…
Synes du ikke at vi hadde en fargerik barndom?
Ja, jeg ser bare mamma… For meg er det…
Ja, selvsagt var den fargerik.
Men jeg ser også at mamma definitivt er… full.
Tror du at hun er full? Nei.
Tuller du?
Jeg vet også at det er derfor jeg reagerer sånn også.
-Jeg ser… -Mm.
"Hvorfor oppfører du deg så sprøtt?"
Jeg vet ikke om hun var full.
Eller om de tullet. Pappa var ikke spesielt normal heller.
Jeg ser at han er glad. Nei, de var definitivt…
-Hva plager deg? -Jeg vet ikke om han er det, men…
-Vi leide en liten jente. -Amy.
Du gikk ut derfra. Jeg vet ikke hvor mye du drakk.
Jeg blir gal.
Jeg vet ikke hva jeg skal si eller gjøre.
Du har gjort det.
Du gikk for langt.
Ja, jeg drakk for mye. Jeg drikker.
Det er ikke verdens undergang.
Hvis man tar et glass til, sier Jerry: "Slutt med det.
Du vet ikke hvem du er."
Blir hun tullete etter et par?
Han sier: "Ikke gjør det. Alt reflekteres over på meg."
Anne pleier å sovne på kåper når det skjer.
Jeg finner et rom med kåpene.
Så sikler jeg på noens minkpels.
-Nei, det er harmløst. -Ikke min egen. Jeg har ingen minkpels.
-Ikke meg. -I dag…
Når hun drakk, visste ikke pappa hvordan han skulle takle det.
Var han redd for å snakke med henne om det?
Jeg tror at han elsket henne så høyt
-og var så knyttet til henne. -Skjønner.
Også duoen de hadde sammen,
-det var viktig at det fungerte… -Ja.
…så han måtte finne ut hvordan han skulle håndtere det på egen hånd.
Men jeg tror at jeg var sint på ham fordi han ikke anerkjente det overfor oss.
Han elsket oss mer enn noe annet, men jeg tror at han prøvde
-å finne ut hvordan håndtere det. -Nettopp.
Så jeg ble sint på ham fordi han ikke var der for oss.
Men jeg tror ikke at jeg forsto det engang.
-Ja. -En stund.
Nei, jeg klandrer ikke deg.
Jeg må ta fullstendig ansvar
for måten jeg reagerer på.
-Jeg beklager. -Ok.
-Jeg lagde kaffe til deg. -Takk, jeg tar litt.
Amy Stiller står bak meg her.
Dette er hennes første tur til Irland.
Du kan si hva du vil.
Vi er i Irland på vår første ferie.
Når vi er på ferie, er vi aldri på ferie,
for dere jobber alltid når vi er borte.
Hva snakker du om?
Vanligvis jobber pappa og mamma…
Det er en urettferdig ferie,
for når vi drar et sted,
drar mamma og pappa dit
fordi de må jobbe på nattklubber og sånt.
Jeg blir gal av skyldfølelse.
Jeg er verdens verste kone og mor.
Nå trekker jeg meg selv ned
i håp om å føle meg bedre etter å ha sagt det. Forstår dere?
For alle, mener du?
Så barna sier: "Nei, du er ikke det, mamma."
Ja, hva som helst. For jeg er ikke nok hjemme.
Og jeg hadde ikke brydd meg om jeg hadde taklet det, men jeg føler meg fæl.
Jeg føler at moren din alltid erkjente sine dårlige sider.
Ja, hun var veldig åpen med alt det.
Veldig åpen.
Og hun elsket å snakke om tingene hun ikke gjorde.
Som forelder og mor,
hvordan hun mislykkes. "Vi jobbet, vi gikk glipp av dette."
Hun så meg som nybakt mor,
og i de stundene,
der det var sprøtt og frenetisk, og moren din sa bare
hvor bra jobb jeg gjorde.
Det var en måte å få meg til å føle meg bra med hva jeg gjorde.
Men også at hun anerkjente det hun ikke fikk til.
"Og minuttet der hjertet hans ikke føltes så stramt…"
Men jeg tenker at mye av det
kom av at hun var overveldet over å være mor,
for hun følte seg så uforberedt på det.
Akkurat.
Det var traumatisk
for henne å miste moren sin så tidlig.
Da hun fikk Amy og meg, ble hun overveldet av det,
og presset ved å måtte opptre på Ed Sullivan,
gjøre de programmene. Det var vanskelig.
Hva med i familien din? Var du den yngste av søsknene?
Jeg er som deg. Er du enebarn?
Nei, jeg bare oppfører meg sånn.
Det betyr nok at jeg er litt bortskjemt.
Jeg er den beste og den verste. Jeg var enebarn.
Var du nærmere moren eller faren din?
Moren min døde da jeg var liten.
Jeg var en pappajente.
Jeg var en irsk prinsesse fra Long Island.
Moren min elsket film.
Derfor elsket jeg film.
Jeg vil være sånn, på kinolerretet.
TIL MAMMA
Dette er… Hun skrev til moren sin.
"Til mamma. Når det gjelder poesi, er jeg en flopp.
Men alt jeg kan si er at 'jeg synes at du er topp'.
-Med kjærlig hilsen, Anne." -Det ligner min håndskrift.
Jøss.
"Bare en liten gave for å glede deg på morsdagen. Kjærlig hilsen, Anne."
Herregud.
Det var bare faren min og meg. Og du vet…
Jeg kunne tvinne faren min rundt lillefingeren min,
for han var urolig og nervøs etter at moren min døde.
Jeg hatet den tiden.
"Det er 15. oktober 1940,
jeg sitter på en melkekasse ved bungalowen vi leide
langt unna vårt gamle hus i Baker Hill Road.
Moren min var fortsatt ulykkelig.
Mange naboer virret rundt i hagen,
og en ambulanse hadde kjørt opp til fortauskanten.
Faren min var i huset med sykepleierne som prøvde å gjenopplive moren min,
som hadde skrudd på gassen og inhalert evigheten."
Hun fortalte meg om morens selvmord.
Noe som sjokkerte meg.
Moren hennes var åpenbart deprimert,
men de sa at hun ble "melankolsk".
-De sa aldri deprimert. -Nei, bare melankolsk.
-Hun ble melankolsk. -Ja.
DRAMATIKER
Og jeg tror at det er der Annes komigeni kom fra,
hun prøvde å muntre opp May.
Jeg tror at moren May alltid står bak publikum.
Hun er der for å holde moren i live.
Både Anne og Jerry kom fra et bekmørkt sted.
I livene deres prøvde de alltid å komme i lyset.
Jeg elsker å jobbe med Anne,
og jeg føler vibber med Anne jeg ikke føler med noen andre.
Jeg kan ikke forklare hvorfor det skjer.
Kanskje det er et fælt behov
en person har for en annen. Jeg føler det sterkt.
Da jeg så dem jobbe sammen i oppveksten,
var duoen deres det som tok dem framover.
Men det var en spenning i ekteskapet
som stammet fra at de ønsket ulike ting.
Samtidig var de bundet til samarbeidet.
-Hva gjør vi når vi krangler? -Vi gråter mye, slår hverandre.
Hva gjør folk?
Anne og jeg har en måte å håndtere alle mann og kone-krangler…
Det verste som kan skje noen,
er likegyldighet. Det er mangelen…
Jeg har aldri vært likegyldig til deg. Jeg har alltid brydd meg om deg.
Jeg har aldri vært likegyldig. Jeg…
-Si hva du følte. -Nei, du har aldri vært…
Jeg har alltid følt at når du hadde noe å si…
Få kontakt med de ekte følelsene i deg.
Virkeligheten er at når du er gift med noen…
De vil høre dine egne følelser.
Dynamikken i hele greia deres var:
"Hold kjeft, Jerry, det er ikke interessant."
Jeg vet ikke hva det betyr.
Jeg får si "hold kjeft" nå.
Du har aldri snakket så lenge i ett før,
uten at jeg avbryter.
Hvorfor lot jeg deg gjøre det?
Når du snakker om å bidra, gjelder det oss begge.
Jeg vil ikke at folk skal tenke
at jeg stopper ideene dine.
Så snakk i vei, Jerry, om du vil.
Det var også dynamikken i livet deres
som de visste fungerte i duoen deres.
Jeg tror alle kvinner i salen forstår det.
Hvis dere er sammen hele døgnet, Lily, da kan du bli gæren.
-For det første roter han… -Jeg ser ham sjeldent.
-Én eller to ganger i helgene. -Ja, noe sånt…
Jeg ville snakke med deg.
Iblant lurer jeg på
hvor mye det slet på forholdet deres.
Derek, går det bra? Jeg har prøvd å få tak i deg i en uke.
En uke?
Jeg tror at det er det du føler fra meg i forholdet vårt.
Da vi ble sammen og begynte å jobbe sammen,
i begynnelsen,
hadde jeg en naturlig motvilje…
-Ja. -Følte du det?
Jeg føler at det var historie.
Og jeg tror at mye av det var din opplevelse
av hva det til syvende og sist betød for et forhold,
at det kan skape ekstra press
når du spiser, sover, puster hverandre på den måten.
Forstå at verden ikke kretser rundt deg…
Bra.
Jeg følte også at det var en frykt for deg, for meg,
for hvordan det ville se ut for verden utenfor.
-Det var veldig ladet. -Ja.
Jeg følte at "vent litt, jeg vil ikke bli som foreldrene mine".
Dette var pappas rom.
Mammas rom er ved siden av.
Og jeg vet ikke når de begynte
å ha hvert sitt soverom, men det gjorde de.
Tilstøtende. En fin suite. Men de ville nok ha det sånn.
De var gift i 62 år.
Hva var forholdet deres?
Hvordan var avtalen dem i mellom for at de kunne
få det til å fungere så lenge?
Jeg tenker ikke på det med tanke på nærheten deres.
For de sto hverandre veldig nært.
Men de var også veldig ulike.
Min Margaret Mary er 15.
-Hun er ingen Einstein. -Aha.
Hun vet ikke forskjellen på Hudson-tunnelene og egglederne.
Jeg forstår. Vel, fru Mulcahy…
Hun vil få problemer om hun prøver å dra til Jersey.
Fru Mulcahy…
Føler du at…
Når jeg så dem opptre, så jeg pappa jobbe så hardt.
Han har gått gjennom det mange ganger og vil ikke rote det til.
Og mamma kjører på bare.
Jeg husker at mamma sa:
"Pappa var oppe til klokken fem og øvde på replikkene sine."
Det er en perfeksjonisme jeg tror du og jeg har arvet.
Noe av det er bra…
Men noe av det…
-Noe av det er bra. -Men noe av det…
Det tar bort gleden i ting.
Nettopp.
Jerry var veldig seriøs, han øvde morgen, ettermiddag og kveld.
Bra nok, forstår.
Ok, Jerry.
Han slet med hvert ord, hver setning.
Ja.
Jeg må gjøre det på min måte, bli klar. Jeg må forberede meg.
Og du vil ikke forberede deg.
Hvordan våger du å si det?
Å, skatt. Ikke si at jeg våger. Du…
Hvordan våger du å si at jeg ikke forbereder meg? Jeg gjør det!
Ordet forberede betyr noe annet for deg enn for meg.
Jeg er enig.
-Jerry, jeg vil si noe til deg. -Hva, Anne?
-Vi har mye press på oss. -Jeg vet det.
Vet du hvor mye press du skaper for meg?
Det er et mirakel at jeg er fri nok til å gjøre det halvbra.
Han hadde definitivt arbeidsetikken, og det gjorde nok…
Det er sånn han nådde dit han kom,
men det var umulig for ham å gi slipp.
Jeg kan ikke ha det presset på meg som du skaper for deg selv.
Ja, ok, det er mitt press.
Ja, men det gjennomsyrer
og drypper ned helt til atmosfæren blir anstrengt.
Jeg kan ikke forklare eller nekte for,
eller på noe annet vis rettferdiggjøre det jeg går gjennom…
Så når kvelden er over,
sier jeg: "Herregud, takk og lov at det er over."
-Ja. -"Jeg reddet ham."
Vel, reddet du deg selv?
Jeg gir faen.
Du gjør mange merkelige ting, skatt.
Det gjør jeg.
Det gjør du virkelig.
-Du gjør også rare ting. -Ingen grunn til å være personlig.
Hvorfor skulle jeg ønske stivelse i en krage det står "skal ikke stives" på?
For å holde haken din oppe.
-Du har en svak hake. -Jeg har en svak hake?
Moren din også.
Hvor hadde mamma vært uten pappa?
Jeg tenker heller "hvor hadde pappa vært uten mamma"?
Jeg vet ikke om pappa hadde hatt en humorkarriere uten mamma.
Han var så forpliktet til henne, ved at han trengte å…
få det til å fungere med henne. Han elsket henne høyt, tror jeg.
Han var ikke villig til å risikere å miste henne,
eller risikere at hun ikke var der for dem og duoen deres.
Hadde du et bra show?
-Vet du hvorfor du… -Fordi du var der.
Jeg vet hvordan folk reagerer på deg,
hvor bra du opptrer under disse omstendighetene,
samme hva. Du er alltid der.
Jeg vet alt det.
Jeg er klar over det.
Og til slutt, når ting går halvveis bra…
er lettelsen din flau.
Det er "herregud, så bra det var", skjønner du?
Hvordan gikk det til? Hvordan du blir sett på som en bra fyr.
Jeg vil bli sett på som en bra fyr, ja.
-Det gjør deg forstyrret i sinnet. -Nei, Anne.
Nei, folk ser veldig varmt på oss.
-Ingen der ute prøver å… -Bare én ting.
Hva?
Før en av oss forlater denne planeten,
må det finnes en måte du kan få en autentisk følelse av deg selv på
uten å bekymre deg for hvordan du oppfattes.
Det er gledesløst.
Fullstendig gledesløst.
Jeg har alltid tenkt på mamma
og hvor god kontakt hun hadde med Christine.
Jeg kunne høre mammas stemme i hodet
når jeg var for fokusert på arbeidet.
Jeg husker at mamma sa:
"Du trenger å være der for familien din."
3,7 kilo. Det var en uke tidligere.
Jeg føler at det var tidsperioden
der jobb var en stor prioritet.
Og når vi snakker om dette, ser jeg nå parallellen med faren din.
Når du presterte bra,
så du bare det ene som ikke fungerte.
-Akkurat. -Nederlaget. Det fullstendige nederlaget.
Og måten vi bak kulissene navigerte i det farvannet for deg,
gjorde oss til en familie som sa: "Ok, hva så?"
"Hvis det ikke gikk bra, bla-bla-bla.
-Hvis det går bra…" -Ja.
Og jeg tror at…
-Jeg tror at ordet er… -Dette suger.
Ja, det er også:
"Ikke prøv å late som om det ikke påvirker deg,
-bare få det ut." -Nettopp.
Enten det er bra eller dårlig.
Jeg husker at Anne tok meg til side og sa:
"Ta vare på deg selv."
-Hun støttet meg. -Ja.
Og du var sønnen hennes.
Hvorfor er du så trist?
Jeg følte bare at Ben var skarp på telefonen.
-Slem mot deg? -Nei, bare…
-Han måtte gjøre noe annet? -Ja.
-Bare det. -Han har for mye å gjøre.
Det tror jeg.
Vil han møtes?
Jeg tror ikke at han vil det.
Jeg hører stadig at jeg er mine foreldres sønn.
Og når du blir forelder,
tror du at du ikke skal gjøre feilene foreldrene dine gjorde.
-Og du ender opp… -Du ender med å gjøre det.
…med å gjøre andre feil, eller noen av de samme feilene.
Ella sa nylig til meg:
"Jeg husker ikke at du var der i oppveksten."
Ja.
La oss høre hva du har gjort den siste uken.
Vel, jeg har bare jobbet mye. Familien min var i LA,
så jeg har jobbet fulltid.
Jeg hadde bare én dag fri denne uken.
-Så, ja… -Å. Vel…
Men for alle feilene jeg har gjort som forelder… Jeg har gjort noen.
Jeg vet at det er sjokkerende for deg.
Og jeg ble også… tatt ut.
Jeg tok deg ut av Secret Life of Walter Mitty.
Det er nok mitt livs verste avgjørelse.
-Hva? -Du er søt i antrekket ditt.
Dette er for… Jeg jobber.
-Alt handler ikke om deg, Walter. -Hva?
-Å, så søt du er. -Jeg var kjemperedd.
Jeg husker at jeg var kjemperedd. Det ga ingen mening i filmen.
Nei, det handler om besettelse med arbeidet mitt,
-eller "perfeksjonisme". -Ja.
Skjønner du?
-Ja, jeg tror det. -Med meg?
Det er nok ting etter en hard dag,
eller noe som gikk galt,
du kan være i din egen verden. Forstår du?
Og når du havner der…
er det vanskelig å få deg ut.
Så det var en demper på den morsomme delen
ved å være på ferie. Forstår du?
Du har mange roller du prøver å balansere.
Som regissør, skuespiller, produsent, manusforfatter.
Men også far. Ikke sant?
Og iblant følte jeg at det kom sist.
Det var en gang
da jeg satt med Quin på kjøkkenet da han var liten
og fortalte ham at jeg skulle spille i Natt på museet 3,
og jeg måtte til Canada i noen måneder.
Jeg så at ansiktet hans sank ned, og han sa:
"Jeg kunne ønske at du kunne bli hjemme."
Og jeg husker at jeg på patetisk vi sa:
"Men du elsker Natt på museet." Men det betød ikke noe for ham.
Det ironiske er at jeg trodde at jeg gjorde det bedre enn foreldrene mine.
Jeg trodde at jeg klarte det. Jeg fløy hjem i helgene
og hadde egne steder der barna kunne leke når de kom på settet.
Men egentlig, når jeg hører dem snakke om det,
var det det samme jeg opplevde som barn.
Og jeg så ikke det i det hele tatt.
-Da vi ble separert… -Nettopp.
Jeg følte at "jeg mislykkes". Og "se på foreldrene mine".
De har hatt et utrolig ekteskap som har vart i over 50 år.
-Ja. -Og jeg kan ikke leve opp til det.
Det er ikke så lett å være gift med deg. Skjønner du?
-Elsker du meg? -Hva?
Elsker du meg?
Om jeg hva?
Elsker du meg?
Elsker jeg deg?
Med barna våre som blir eldre Og moren din tilbake i byen
Du er opprørt, du vil ut av det Gå inn, legge deg ned…
Nattklubbene gjorde meg meshuggah.
Behovet for å dra ut dit,
være morsom hele tiden, to show på en kveld.
Foran folk som ikke brydde seg om hvem jeg var.
Skjønner du?
Jeg sa: "Jerry, jeg vet ikke hvor duoen slutter og ekteskapet begynner."
Jeg stiller deg et spørsmål…
Duoen Stiller og Meara hadde blitt tyngende for dem.
De følte seg fanget av det.
Min kone Annie, i tillegg til å være komiker,
er også dramaskuespillerinne.
Men ingen visste det da vi var komikere.
Og dette er noe hun alltid ønsket.
Som komikere kunne du ikke ha to imager samtidig.
En dag sa hun: "Jeg vil gjøre sånne greier.
Det skal skje sånn." Jeg sa: "Jeg skal la deg gjøre det."
Etter noen år
Er det fint å vite
Jeg elsker deg.
Vi måtte avslutte doen.
Det var risikabelt, for vi begynte å ta av.
Jeg er ferdig med tåpeligheter,
galskap og skandaler. Alt sammen.
Herregud, årene jeg kastet bort med de tarvelige greiene.
Jeg hadde skrevet stykket The House of Blue Leaves.
Det var en karakter, Bunny, heltens kjæreste.
Og vi så på alle mulige til rollen.
En dag ringte produsenten meg og sa:
"Jeg spiste lunsj i The Russian Tea Room, og jeg så Bunny.
Hun er på bordet ved siden av, jeg hører på henne.
Det er Anne Meara."
Og jeg sa: "Men jobber hun med Stiller og Meara?
Jobber hun alene?" Han sa: "Det er bare én måte å finne ut det på."
Da jeg møtte Anne, var jeg kjempeglad for å høre
at hun hadde spilt i den originale Ulysses in Nighttown,
og at hun var en seriøs skuespiller.
Agenten hennes ville ikke at hun skulle spille utenfor Broadway.
På den tiden var det ikke prestisjefylt,
det var et alternativt teater.
Agenten hennes følte at det kunne skade karrieren hennes.
Hun brydde seg ikke og ble med.
Og det er én ting jeg håper du kan finne,
da Anne tok med den lille gutten sin.
Ben.
Vi står foran Truck and Warehouse Theater.
Du holder i en kopi av manuset mitt og går gjennom det,
gjør endringer, river ut sider…
Jeg bukker og skraper. "Ja, takk, hr. Stiller."
Ja.
Det jeg synes er utrolig er at etter å ha drevet med humor i så mange år,
kunne hun gå over til seriøse roller.
Stykker av Eugene O'Neill,
Richard Greenberg og respekterte manusforfattere.
Det at Annie gjør dette
får meg til å føle meg betydningsfull, og en del av en drøm som blir virkelig.
Hvordan får dere ekteskapet til å overleve med tanke på konkurranse?
Dere er begge skuespillere.
Man er konkurranseinnstilt, tror jeg,
som mann og kone.
I vårt tilfelle gjør Annie alt arbeidet nå
med tanke på opptredener.
Hun er med i et stykke som heter The House of Blue Leaves,
som holder henne i gang hele tiden…
Jeg tror at det å jobbe alene
var noe han både ønsket,
men noe som også nok var skremmende etter å ha fått suksess,
tanken på om han kunne klare det på egen hånd.
Det folk ikke vet er at faren min var en veldig åndelig person.
Det var en energi i ham.
Hvis du hadde skadet albuen din eller noe,
tok han noe energi på den for deg. Sånne ting.
Han var en veldig dyp person.
Han trodde virkelig på seg selv.
Jeg husker at det var en gang da alle dro på ferie til Spania og…
de inviterte folk ned dit. Det var tyrefekting uten blod.
Han gikk i ringen med en okse.
Han gjorde det.
Han hadde noe ved seg
som gjorde at han kunne hoppe ut i ringen.
Jeg føler at jeg alltid prøver å leve opp til personen han var.
Faren din var en slags helgen.
Det var noe ved ham som er ni år gammelt.
-Ja. -Du skjønner?
-Blir der. -Ja.
-Her er en lapp fra faren din. -Jøss.
"Kjære Chris, speilnotatet ditt er på speilet mitt.
Fortsett å prompe
gjennom de fine Harrod-silkeshortsene."
Ja.
Dette er utrolig, alle disse greiene.
Jepp. Hurlyburly.
Jeg husker det stykket så godt,
for dere spilte i det, Mike Nichols regisserte det.
Er det da du og Jerry ble gode venner?
Nei, jeg kjente Jerry lenge før det.
-60 år siden. -Akkurat.
Joe Papp begynte i Delacorte Theater.
-Shakespeare in the Park. -Ja. Jerry var med i forestillingen hans.
-Ja. -Og kanskje Anne også.
-Tidlig, ja. -Og det er da jeg møtte dem.
Moren din skremte meg litt.
Ja.
Moren din så på meg,
og jeg visste at hun hadde nummeret mitt.
-Nei? -Ja.
Hun så på meg, jeg så at "hun vet at jeg har dårlige intensjoner".
Ja.
Men jeg jobbet også med Jerry.
Og det å jobbe med noen er intimt.
Akkurat.
Det er som når du gjør trapesgreien i et sirkus.
Der du snur deg rundt,
du må være sikker på at noens hender er der.
At du kan ta dem imot.
Jerry var sånn, veldig solid.
Hva skjer, Z?
-Du vil ikke tro det. -Du kjenner meg, jeg tror på alt.
Et tog er kapret.
Jeg tror ikke på det.
Jeg var med i en film.
Jeg ble spurt om å spille i en film kalt Taking of Pelham One Two Three.
Strålende film.
Dette er Pelham. Hva skjedde med Garber?
Selv store menn må tisse.
Jeg liker måten den gjør oss alle begeistret på.
Jeg merker at du blir begeistret også.
-For du fikk være… -Ja, jeg fikk være…
…bak i en bil i en av scenene.
Rett til å passere.
Du må fortsatt betale.
Da de filmet denne scenen,
er jeg bak i bilen hele tiden.
Det var det første filmsettet jeg var på.
Kan du si hvor du har vært i dag, Latimer?
Husker du at du under innspillingen tenkte "så kult,
faren min spiller med Walter Matthau"?
Noe fikk meg til å tenke at det er sånne greier jeg vil gjøre.
-Er du sikker? -Sikker? Spør hvem som helst.
Det er en av de klassiske filmavslutningene.
Beklager om vi forstyrret deg, Longman. Kom igjen, Rico.
Han hoster. Det klippes til døren, døren åpner seg,
så tar Walter Matthau hodet inn.
Så kommer musikken. Da-da-da…
Hvis behovet oppsto,
tror jeg at vi hadde opptrådt på en klubb i morgen.
Men jeg liker mye bedre, og jeg tror du også…
Be meg holde kjeft hvis du vil.
-Hold kjeft, Anne. La meg fortelle om oss. -Ok.
-Enig med henne? -Jeg elsker når han er autoritær.
Her på Paramount Theater spilles The Ritz
med Rita Moreno og Jerry Stiller.
Hva er hiten hans? The Ritz.
Ja, folkens, om dere drar til New York,
må dere se mannen min, for han er strålende.
Og Jack Weston og Rita Moreno er også med i forestillingen,
The Ritz.
Hva handler den om?
Den foregår i en homobadstue.
Og den er morsom.
Det var da de var på høyden av popularitet
med tanke på tilbudene de fikk og det de utviklet.
Det er Airport '75-manuset.
California, her kommer jeg
Jeg lagde faktisk Airport '76, en nyinnspilling av Airport '75,
med Amy og Libra Maz, Adams søster og Halle Michaels fra der nede.
Nå skjer det. Be, folkens.
Vi har kommet lenger mot tanken om separasjon.
Det er et element
ved å være borte fra hverandre og være sammen som er kjempebra.
Har dere møttes mye i det siste?
Vi har ikke det, men jeg liker å jobbe og å se ham jobbe.
Det er fint når vi møtes.
Vi har endelig nådd flyplassen.
Da vi var der, så selvsagt noen fans foreldrene mine og tok bilder.
Vi flyttet til California.
Vi bodde i en leilighet kalt The Westview Tower.
Rett sør for Sunset.
Vi dro til Disneyland
og Knott's Berry Farm, og omvisningen på Universal Studios.
På settet, jeg så dem filme serien med moren min.
Med meg er min spesialgjest, Annie Meara.
Anne er med i en spesiell CBS-verdenspremiere
kalt Kate McShane.
-Tusen takk. -Og Anne kommer til å være seriøs.
-Ja. -Kate McShane er en seriøs person.
-Ja, hun er advokat. -Ikke noe tull.
-Hvordan ser jeg ut? Ok? -Du ser nervøs ut.
Å, litt av en venn du er.
Ikke slå gutten med overlegg, bare i raseri.
Beklager, gutt.
Det første jeg var med i var min mors TV-serie,
de ga meg rollen som sønnen til klienten hennes.
Det var i Paramount Studios, og jeg ventet på å gå på,
det var et rødt lys kalt signallys.
De sa at "når lyset går på, kommer du ut".
Jeg var kjempenervøs.
Jeg vet det.
Du var modigere enn meg.
Du var med i Lovers and Other Strangers da du var åtte.
Ja, men du ser at jeg er kjemperedd.
Det er hysterisk morsomt, jeg synger falskt, Cloris Leachman prøver å hjelpe.
Jeg elsker deg dypt
Dypt, min kjære
-Hun sang falskt, og… -Hun sang ikke falskt.
Barnet var nydelig.
Jeg har aldri sett en så nydelig… Amy Stiller.
Og Benjy er en herlig gutt også. I tilfelle han ser på.
Synger han?
Nei, men han slår med skjeer.
Dette er delen av dokumentaren der vi
klipper til oss på The Mike Douglas Show i 1974.
Slapp av. Husk at bare 30 millioner ser på.
Jeg husker at lysene var veldig sterke.
Jeg ville ikke ødelegge noe. Og innså ikke hvor ille vi hørtes ut,
-neppe. -Ja.
Bravo! Bravo!
Jerry Stiller og kona Anne Meara.
Hvordan går det med serien? Jeg vet at Anne filmer sin nye serie for høsten.
Og Jerry har en serie også.
-Joe and Sons. -Er ikke det bra?
-Dere har begge en serie i år. -Ja, det er…
CBS holder ekteskapet vårt i live.
Hvis begge seriene hadde lyktes,
ville det endret mye i livene våre.
De måtte nok ha flyttet til LA eller vært der mye.
-Hva er du? Et tre? -Det mektige eiketreet.
-Anne Meara. -Hva?
Kan du si hva du føler om 1975?
Vi hadde et veldig bra år, Jerry og jeg.
-Følelsesmessig? -Begge ble tatt av luften.
-Var det bra? -Ja, vi fikk gjøre det.
Ja, vi hadde to serier som gikk dårlig.
Men vet du hva? Jeg hater å være Polyanna,
"bedre å ha gjort det enn å aldri ha gjort det".
Og vi kjøpte noen fine julegaver i år.
Neste år lover vi ikke familien noe.
-Se på pappa. -Ja, pappa tenker: "Gene!"
-Pappa vil slå til ham. -Ja.
Mamma ville være glad, enten hun opptrådte eller ikke.
For pappa var det å opptre veldig viktig,
-det var noe som gjorde ham tilfreds. -Nettopp.
Så de hadde den spenningen seg imellom.
Men de snakket ikke med meg om det.
Hvorfor skulle de belemre oss med karriereproblemene sine?
Men dere hadde det rundt dere.
-Og vi følte det. Ja. -Den spenningen. Ja.
Ting var i endring i bransjen,
og det var en tung tid for dem.
De hadde gjesteopptredener i ulike serier.
De hadde øyeblikk med noe suksess
uten hverandre.
De tok en og annen filmrolle.
Det er en menneskelig tragikomedie, Tommy.
Det er nok til å få en stein til å gråte!
Mamma var med i Archie Bunker's Place.
Hun fikk to nominasjoner for den.
Tenker dere barn på noen andre enn dere selv?
De prøvde å finne hver sin vei.
Denne perioden var nok vanskeligere for pappa, for han trengte anerkjennelse.
Og samme hvor besatt han var av arbeidet sitt,
forsto jeg da jeg gjorde alle disse feilene med mine egne barn,
at det er kjempevanskelig.
Det er vanskelig å…
balansere det. Og jeg har gjort så mange feil.
Jeg tror at jeg har gjort flere feil enn faren min.
Nå snakker vi.
Fin dress du har.
-Faren min. -Han må være litt av en type.
Når jeg tenker på det,
var det han som var der for oss i tunge stunder.
Når jeg hadde hjemlengsel på leir, kom han og besøkte meg.
Eller da jeg tok syre da jeg var 16 og friket ut,
var det han som mediterte med meg og…
Mamma taklet det ikke. Hun stengte ned.
Men han kunne være sensitiv og faderlig.
Han ville beskytte oss fra smerten han følte.
Oppmuntret du Ben til å gå inn i bransjen?
Nei, jeg tenkte at bransjen er for hard.
Jeg hatet tanken på den avvisningen.
Jeg ønsket ikke det for Ben eller Amy.
Han var typen som ikke kunne unngå å prøve å hjelpe.
Og han sa det ikke til meg. Det gjorde meg gal.
Jeg fikk en dårlig anmeldelse da jeg begynte å jobbe,
og han skrev til anmelderen…
om hvor feil han tok.
Pappa var så overbeskyttende at det kvelte meg.
Han gjorde ting fordi han ikke stolte på at vi klarte det…
På egen hånd.
Du må gjøre feil. Du må falle.
Han ville ikke det. Og å tenke på…
Jeg følte meg paralysert.
Greien er at du hadde noe du kunne sette tennene i.
Jeg husker ikke at jeg hadde noe jeg følte sånn om.
Jeg følte meg redd, og jeg var selvsagt eldst, med alle forventningene.
-Signalet er borte! -Nei.
Jeg er lei av det. Lei av pappa. Lei av…
alt annet. Gå…
Disse filmene er ofte negative.
Og det var en vanskelig tid for kvinner.
Ja, og vi var ikke anonyme.
Så vi kunne ikke mislykkes anonymt.
Nei, og jeg fikk mange muligheter,
jeg visste bare ikke hva jeg skulle gjøre med dem.
Jeg visste ikke hvem jeg var.
Jeg ser tilbake på det, det var smertefullt.
-Og… Jeg… -Ja. Gjorde du…?
Hva ville du gjøre?
Vel… Jeg ville bare…
Da jeg spilte sykepleieren i Romeo og Julie, tenkte jeg:
"Jeg vil bare få folk til å le."
Det var derfor jeg i alle de årene, da jeg var servitør og du ble berømt…
vet du hvor jævla vanskelig det var for meg?
Noe av det styrket meg. Til et visst punkt.
Barn av skuespillere har naturligvis sine problemer…
-Nettopp. -…i livet.
Og selv om du er skuespillerforelderen her,
er du en jeg kan kjenne meg igjen i som også hadde skuespillerforeldre.
-Ja. -Jeg kan ikke relatere til det med mamma.
-Ja, for hun hadde… -Vel, hun er skuespillerforelder.
-Hun hadde normale foreldre. -Hun… Normale!
Så fælt.
De har to barn.
Og ekteskapet deres har gått bra i over 21 år.
Vi håper i det minste det… Vi sa at de ikke kan separeres
før serien begynner. Og den vises på nytt.
Etter det kan dere gjøre som dere vil.
-Da kan vi skilles i solnedgangen. -Da kan dere skilles.
Da vi begynte,
følte vi at duoens suksess ville få ekteskapet til å fungere.
Men så skjer noe annet.
-Du må ha suksess i livet. -Presset.
Og suksessen…
kan komme i veien for ekteskapsgreia,
som du ønsker å ha sammen,
da må du gi opp noe.
I begynnelsen vet du ikke om det vil skje.
La oss si at du gifter deg. Vet du at det vil vare lenge?
Alle de feil grunnene, ikke sant?
Ja, plutselig blir du voksen.
Og det du gjør i hodet ditt er å reforhandle ekteskapet
underveis.
Ekteskapet deres…
de jobbet mye med det.
De gikk i terapi individuelt.
De gikk i parterapi.
De gikk dit to, tre ganger i uken.
Og de tok alltid en kaffe etterpå, snakket og hadde kontakt.
Det vi også lærte av terapien
var at våre personlige liv var like viktig som teaterlivene.
Og jeg begynte å håndtere livene våre på en annen måte.
Jeg tror at de ga slipp på mye av den bitterheten.
Jeg så dem komme nærmere og ta vare på hverandre.
TV-seriene våre ble tatt av luften, men ekteskapet lever.
Nettopp.
Det er vanskelig i en slik bransje.
Jeg visste ikke om vi ved å dra til California
kunne være sammen
etter å ha gjort disse tingene hver for oss og sammen.
Og jeg er så glad for at vi har gjort dette, og at det fungerte.
-Dette er kult. Kan jeg lese dette? -Ja.
De hadde en pilot, vet du?
-Og… -Ja.
Det står at "CBS har annonsert programtilbudet sitt…"
-Er dette pappa? -Ja.
Jerry, vi har ikke tid til det nå.
Tid til hva? Gratulerer med bryllupsdagen, det er alt.
Å, ja. Gratulerer med bryllupsdagen.
"Jeg må slutte å spekulere
på om piloten vil velges.
Anne sier: 'Ikke ødelegg tiden sammen ved å nevne piloten.'
Jeg innser at det er det som har skapt avstanden mellom oss.
Mitt desperate behov for å knytte det vi gjorde på scenen
til stundene vi er sammen.
Mitt ønske om suksess, at jeg ønsket det så desperat,
jeg har funnet noe i meg som sier at jeg er bra nok."
-Hvor går all tiden? -Jeg vet ikke.
Jeg vil ha mer liv.
Jeg ser alle mulighetene nå.
Jeg kunne ha vært en…
Mer enn en utfordrer. Jeg kunne ha vært…
Du klarer ikke å la være å avbryte.
Greit. Men du må høre etter.
-Høre på meg snakke. -Jerry, jeg holder på med noe.
Jeg leser. Du må vente til jeg er ferdig med det.
-Men jeg kunne det. -Stopp!
-Jeg snakker med meg selv nå. -Ja, snakk med deg selv privat.
Ingen sier til Frank Constanza hva han skal gjøre!
Det stemmer! Hvem faen er de? Hvordan våger de?
Au! Pappa.
Jeg var 65 og fikk ingen oppdrag.
Jeg ble hengende igjen.
Jeg ble oppringt av Larry David.
Han sa: "Vi vil at du skal erstatte faren i Seinfeld."
Jeg kunne ikke ha fått meg til å bruke en av disse.
Jeg har en slags…
fobi!
Latterlig? Jeg skal vise deg latterlig. Få den!
Jeg føler at han hadde alt det i seg, den…
-Det kom ut… -Det kom ut i Seinfeld.
Når blodtrykket mitt blir for høyt, ber mannen på båndet meg om å si:
"Stillhet nå!"
Jeg kom i kontakt med det jeg kaller mitt "indre raseri".
Det er i hvert fall hva min…
Det pleide min kone Anne Meara å si.
Vi… Vil du snakke, Jerry? Jeg vil ikke avbryte deg.
Hvis du føler for å si noe, bare si det.
For vi er Mikes gjester denne uken.
-Nettopp. -Og jeg føler at som medverter,
så kan vi bidra på et vis.
Han fikk en utblåsning
som hadde vært hemmet i livet.
Det kan ha vært der karakteren kom fra.
Syng med meg, alle sammen!
Ta meg med til ballet…
Samme hvor mye du elsker teateret,
samme hvor mye du får av å ha et publikum,
så ser alle deg når du er på TV.
Det føles herlig, for jeg har alltid ønsket å bli elsket av alle.
-Hvordan går det? -Jeg ser på serien din. Jeg liker den.
-Jerry Stiller? Hvordan har Meara det? -Hun har det fint.
Jeg tror at da pappa ble med i Seinfeld,
kunne mamma slappe av litt også,
for hun trengtes ikke for hans suksess.
Det kan ha vært en lettelse for henne.
Jeg er i en alder der
hvis du ikke reflekterer over ting, er noe…
Du har tabbet deg ut. Det er aldri for sent å gjøre endringer.
Hun sluttet endelig å røyke og drikke.
Og hun anerkjente hvor alle de greiene kom fra også.
Mange føler at det er for smertefullt
å utforske enkelte områder,
men det har vært til stor hjelp for meg å komme i kontakt med gamle kriser
som ikke ble håndtert da de skjedde.
Og når man ikke gjør det,
kommer de vanligvis ut på lite produktive måter senere.
Det var vakkert. Hun…
vokste.
Men pappa godtok det aldri.
Selv da hun dro på AA-møter hver dag
og sa "Jerry, jeg er alkoholiker",
sa han: "Ikke vær så hard mot deg selv.
Det er mye press, og…"
Han ville ikke kritisere henne på den måten.
Han hadde alltid betingelsesløs kjærlighet for henne.
-Er dette After-Play-kontrakten? -Jeg fant den blant tingene hennes.
Jøss. Kult.
Anne er stjernen i og manusforfatteren bak After-Play,
en oppsetning på Theater Four i New York, utenfor Broadway.
Dette var forvirrende. Mikey!
Det er en episk historie, herregud!
-Scenen med vottene! -Hvilke votter?
Jeg tror hun snakker om to jenter som skal være deg og meg.
"Suzie og Polly? Hva er galt med dem? De er nydelige."
"De har mye sinne. Jeg var aldri der for dem.
Selv når jeg var der, var jeg borte."
"Slutt å klandre deg selv. Du var en utmerket mor."
"Vi hadde begge en karriere."
"Vi var så travle med å bli rike og berømte."
Jeg føler at jeg snakker med meg selv der oppe.
For kanskje jeg… Replikkene Anne har skrevet
er ting vi har sagt en eller annen gang.
"Så fint å være med dere. Kanskje jeg vil ta et glass til.
Raziel gir henne øreringen.
Jeg tror at du mistet denne."
"Øreringen min! Jeg trodde den var borte."
"Ingenting er borte, frue."
Jeg føler at… Kanskje på grunn av min egen ekteskapserfaring,
men jeg har mye mer empati med dem nå.
På grunn av det jeg har opplevd i livet
og det å se hvor vanskelig det er å gjøre det de gjorde.
Han pleide å elske å komme ut hit.
-Bestefar Jerry. -Å, ja.
Christine og jeg hadde vært separert i noen år,
så da COVID kom,
bestemte vi oss for å komme tilbake til huset med barna.
-Og det treet… -Og det.
Det var favorittreet hans. Det store furutreet.
Plutselig var vi sammen i huset,
og på den tiden begynte jeg å lage filmen også.
Så vi kom sammen.
-Og hun brukte ordet "gledesløst". -Ja.
Vi snakket om hva vi gikk gjennom, problemene våre,
og vi så på det foreldrene mine hadde gjennomgått også,
på en måte jeg ikke hadde gjort før.
Hvis noen hadde sagt at jeg i denne alderen hadde…
vært lykkeligere enn da jeg var yngre,
da hadde jeg sagt: "Hvordan er det mulig?"
Er ikke det flott? Å finne ut at det er mulig.
Takk. Dere er veldig greie.
Jeg vil gjerne si litt om livet mitt. Jeg håper…
Jeg har vært ute på arrangementer
der jeg forteller om livet mitt.
Jeg får et stort kick av det.
Det er delen av livet mitt der… Jeg har faktisk alltid villet gjøre det.
Jeg ville alltid jobbe alene.
Jeg vet det. Det er bare…
Tusen takk.
Å, der er hun. Det…
Min kone. Den flotte… Anne Meara.
Det er henne, ja.
Merkelig nok satt Anne i publikum,
og hun begynte å avbryte meg.
Du blir så seriøs.
Det blir dystert.
Det er som om du gjør haftarahen i Bar Mitzvahen din.
Så, plutselig,
var det Stiller og Meara igjen.
-Hvordan går det? -Hvordan går det med deg?
Jeg heter Hershey Horowitz.
Jeg heter Mary Elizabeth Doyle.
-Er det deg? -Er det deg?
-Det er meg. -Det er meg også.
-Mary Elizabeth Doyle. -Hershey Horowitz.
-Godt å se… -Du har ikke forandret deg!
Gi deg.
Hva er din karrieres stolteste øyeblikk?
Det jeg er mest stolt av i livet er…
å bli kjent med mannen min på ekte.
Og respektere ham og det vi gjorde sammen.
Ok. Sikker på at du vil ha halve?
Jeg hater de tofugreiene.
Hun skrev noen stykker, så skrev hun om livet sitt.
Alt dette er drømmer.
"Jerry ligger på senga med meg og Ben, oppe i Nantucket.
Vi holder hender, Jerry og jeg.
Jeg følger hendene og huden hans.
Solen på ryggen min, på senga mot vinduet.
Jerry sier: 'Flyet gikk aldri. Så jeg kom hjem.'"
Vi hadde et hus i Nantucket,
det var et av favorittstedene deres.
De er gravlagt der sammen nå også.
Etter at mamma fikk slag,
kunne hun ikke kommunisere skikkelig.
Men når du så henne i øynene, så du at hun var der.
Hun ble fullstendig paralysert.
Men hun kunne…
Når vi sa noe morsomt, lo hun.
Alt vi gjorde var å være med henne og prøve å få henne til å le.
Amy og jeg spilte karakterer.
Hvis jeg fikk henne til å le, følte jeg at jeg hadde gjort noe bra.
For hun var et vanskelig publikum.
I flere år.
To år, tre år. Noe sånt.
Og så…
Jeg ville bli skuespiller, og jeg…
gikk på skoler i New York og…
Jeg møtte Anne Meara.
Det var en stor greie.
Hun var den mest utrolige personen i verden, Anne Meara.
Jeg har aldri møtt noen som henne.
Jeg…
Vi forelsket oss.
Er det noe bitterhet der?
-Nei, ikke nå lenger. -Ok.
-Jeg elsker deg høyt. -Jeg vet det. I like måte.
-Jeg elsker deg. -Jeg elsker deg så høyt.
-Si meg noe, pappa. -Hæ?
Er dette det beste, bare å være i live?
Ja. Sånn er livet.
Ja? Når vi går bort, går vi bort sammen, du og jeg.
Greit, holde hender og alt.
Greit. Vi skal holde hender.
Vi kan ha det bra sammen, hvor vi enn skal.
Jepp.
Tar du meg med på show der oppe?
Jeg pleide å ta deg med… Ja, når jeg går bort, tar jeg deg med overalt.
-Vil du si noe til Ben? -Hei, Ben, hvordan går det?
Du ville hilse på Amy?
Hun er også i showbusiness. Talentfull liten jente.
Det er et mirakel. Det går fra den ene…
den ene personen til den neste…
Kall det et mirakel om du vil.
-Ja, jeg kan det. -Iblant er talentet…
i deg et sted, og det sendes videre.
Ja.
-Hva er dette? -En båndopptaker.
-En båndopptaker? Å. -Ja.
Alt du sier, tas opp.
-Så de vil høre deg for evig. -Ja.
Du forsvinner aldri.
TAKK TIL MIN VENN MARK ROMANEK FOR HJELPEN MED FILMEN.
Tekst: Knut Normann