Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Și acum, în direct de la teatrul Ed Sullivan din New York…
Câștigătorul concursului American Idol este…
Tu primești o mașină!
Iar acum, omul care, pentru mulți, reprezintă televiziunea.
CÂND REGULILE ÎNCĂ SE SCRIAU
Dacă Ed Sullivan nu exista, America trebuia să-l creeze.
UN OM A-NDRĂZNIT SĂ LE ÎNCALCE
Mulțumesc, dnelor și dlor. Sper să vă placă spectacolul.
Să-l primim cu toții!
Dl Ed Sullivan.
Ed Sullivan!
Ed Sullivan, oameni buni!
Dacă ar trebui să alegem un reprezentant, acela ar fi Ed Sullivan.
Prezentatorul care gesticulează cel mai mult din televiziune.
Un om care a invitat în platou cele mai mari vedete din domeniu.
Cum ar fi Ed Sullivan, gazda unui show extrem de popular.
Acum, doamnelor și domnilor, Elvis Presley!
Câți ani aveai când ai văzut asta? Teatrul Ed Sullivan?
Șapte ani. M-a influențat foarte mult.
Doamnelor și domnilor, The Beatles!
Toți își amintesc când au fost invitați The Beatles:
ce se întâmpla,
unde stăteau, ce făceau.
Tu la ce te gândeai atunci?
Mai e azi cineva ca Sullivan?
Am crescut cu el.
Ed Sullivan mi-a rămas în cap.
The Ed Sullivan Show: o revoluție culturală!
Da!
SUNDAY BEST: POVESTEA NESPUSĂ A LUI ED SULLIVAN
La începuturi, televiziunea a apărut imediat după radio
și i-a moștenit unele părți negative.
VOCEA LUI ED SULLIVAN A FOST RECREATĂ ÎN UNELE SECVENȚE.
CUVINTELE I-AU FOST LUATE DIN MIILE DE SCRISORI ȘI ARTICOLE
SCRISE DE EL DE-A LUNGUL VIEȚII.
Pe atunci, când a apărut Ed Sullivan,
televiziunea era… Era cu totul altceva.
În primul rând, ecranul era cam atâtica.
Să vină următorul concurent! Intrați?
Și nu prea vedeai artiști de culoare la televizor.
Se dorea ca la TV să apară doar albii.
În mare parte, vedeam personaje cum erau Amos și Andy.
FONDATOR MOTOWN RECORDS
Personaje comice, care își pictau fața cu negru.
Ce naiba faci acolo, Amos?
A zis să țin firul.
Dar, odată cu Ed, totul s-a schimbat.
Dăm start spectacolului. Jackie Wilson, să-i dăm bătaie!
Te consideri un om influent?
În sensul de a avea puterea
de a influența atitudinea poporului american?
Simt că pot ajuta.
La fel cum un editorial dintr-un ziar îi influențează în mod clar pe oameni.
Desigur, la televizor, poți face anumite lucruri.
Cât despre cei de culoare, am fost primii care au invitat astfel de artiști.
Doamnelor și domnilor, spectacolul începe cu amicii noștri.
Varietatea de artiști și de oameni aduși de Ed Sullivan în emisiune a fost
provocatoare și diferită de lucrurile cu care eram obișnuiți.
Acum, Louis „Satchmo” Armstrong!
Și atitudinea sa în alegerea
invitaților pe care urma să-i cheme a fost curajoasă.
Trioul Will Mastin, alături de Sammy Davis Jr.
Eram un telespectator fidel al emisiunii sale.
Toți îl urmăreau. Era ca un eveniment.
„Vine seara de duminică. Ce facem?”
„Se adună familia ca să se uite la TV la Ed Sullivan.”
Era o sărbătoare în cartierele de culoare.
Imaginează-ți că ai zece ani, trăiești din ajutor social, te uiți la Ed Sullivan
pe vremea când televiziunile nu invitau oameni de culoare!
Și, când vezi pentru prima dată pe cineva care arată ca tine,
îți dă speranță, îți arată că orice este posibil.
- Îmi ții mănușile? - Cu mare drag.
Se presupunea că cei din sud își închideau televizoarele
la vederea unui om de culoare pe ecranele lor.
Doi, trei, patru, cinci. Fără integrare-aici!
Pentru că oamenii din sud erau extrem de ostili față de ei.
Poate că unele circumstanțe i-ar forța să se manifeste în stradă.
Dar oamenii, în intimitatea locuinței, vor face ce vor dori.
Pe atunci, țara era împărțită.
PRIMIM DOAR ALBI
ALABAMA
Am luat autobuzul spre casă și, după ce m-am așezat pe un scaun,
șoferul mi-a spus să-l cedez unui bărbat alb.
Am simțit că nu sunt tratată ca o ființă umană.
Am refuzat.
Situația rasială era flagrantă. Era pe față.
Lucrurile erau clare pentru toți.
Când a apărut Ed Sullivan, părea să fie neînfricat.
Nu părea să-i pese de părerile oamenilor.
DUMINICĂ 22 NOIEMBRIE 1955
Doamnelor și domnilor, după cum știți cu toții,
de fiecare dată când un nou trend muzical devine popular,
primii care află despre asta sunt cei din Harlem.
Am vizitat cartierul și am văzut mulțimi de oameni
la Apollo, condus de Frank Schiffman,
încercând să intre și să urmărească Rhythm & Blues a lui Dr. Jive.
Așadar, vi-l prezint pe Dr. Jive! Acest tânăr disc-jockey din WWRL.
Mulțumesc.
Mulțumesc, doamnelor și domnilor. Avem multe vedete minunate cu noi.
Acum, vă prezint un minunat cântăreț de folk-blues.
Iată-l pe Bo Diddley!
Îmi amintesc un laitmotiv muzical din copilărie…
E Bo Diddley. E invenția lui.
Are influențe din muzica religioasă africană.
I-am chemat pe ceilalți. Jerome și băieții cu maracase.
În culise, cineva a zis: „Fără bâțâieli!”
Am zis: „Pe mine n-o să mă opriți. Poate mă încetiniți, dar nu mă opriți.”
Trustul spunea:
„Nu putem face asta și asta, pentru că îi va deranja pe cei din sud,”
dar Ed a forțat limitele cât de mult s-a putut.
De la ultima noastră apariție, mulți ați întrebat
unde și când am reușit să ne lansăm.
Ei bine, pe scena asta. Vrem să vă povestim totul.
Putem s-o luăm de la începutul vieții lui Ed Sullivan?
Pentru un puști născut într-un orășel, viața mea a fost incredibilă.
Nu sunt deloc special. Am avut doar un noroc special.
Toni, pentru cei care nu te cunosc, câți ani ai?
Am 11 ani.
- Și vii din California? - Da.
Ai visat la un magazin de dulciuri unde să mănânci pe săturate?
Sigur.
Atunci, sigur ai dispoziția să ne cânți.
- Da. - Ce ai vrea să cânți?
- „Swing Low, Sweet Chariot.” - Vreți să ascultați piesa?
Microfonul e acolo.
HARLEM, NEW YORK 28 SEPTEMBRIE 1901
M-am născut în Harlem, pe atunci, o zonă a irlandezilor și a evreilor.
Am avut un frate geamăn,
dar el, Dan, a murit când avea doar doi ani.
Familia mea era săracă,
dar era mândră și descurcăreață.
De când mă știu, mereu mi-am dorit să scriu.
Interesant la Ed
era faptul că a început cu articole în ziare.
Ca jurnalist, aș spune.
Așa a ajuns să scrie o rubrică foarte importantă.
Și m-am dus să lucrez ca editor sportiv.
Cei care scriu despre sport au spirit de observație și sunt critici.
Își dau seama ce-l scoate în evidență pe un jucător.
Deci sportul ți-a rămas în suflet ca prima iubire.
Când jucam baseball la liceul Port Chester,
erau băieți de culoare în ligă,
iar unii chiar spuneau că nu voiau să joace împotriva lor.
Am urât acest tip de oameni, fiindcă prin asta au trecut și irlandezii
când s-au stabilit.
Toți îi credeau niște bețivi leneși și inculți.
Iar ai mei știau că nu era adevărat.
Erau foarte…
Nu neapărat destupați, ci cu bun-simț.
Refuzul meu de a face compromisuri cu cei pe care-i urăsc
e cu siguranță moștenit de la tata.
M-a învățat să-i respect pe cei defavorizați.
Era cel mai neînfricat om pe care l-am cunoscut.
Când Ed a scris despre oamenii de culoare, a îndemnat la reflecție
și cred că a mai înmuiat temperamentul,
temperamentul politic al națiunii.
Dar eu eram foarte conștient
de faptul că sigur trebuie să fi fost foarte criticat,
pentru că America și lumea întreagă erau într-un punct de cumpănă
privind discriminarea rasială.
Doamnelor și domnilor, iat-o pe tânăra vedetă din Augusta, Georgia:
James Brown! Să-l primim aici!
BRONX, NEW YORK 17 OCTOMBRIE 1929
Și a plecat cu mingea într-o cursă de 96 de yarzi pentru a marca.
Eram editor sportiv la New York Evening Graphic,
iar NYU programase un meci împotriva Universității din Georgia,
la New York.
M-a scârbit să citesc condiția acceptată de NYU,
aceea de a ține pe banca de rezerve un jucător de culoare.
MIJLOCAȘ PE BANCĂ
Mi s-a părut că situația trebuia adusă în atenția publicului.
Ce situație rușinoasă!
Myers dă totul pentru o universitate care îl ține pe banca de rezerve,
fiindcă Universitatea din Georgia cere să se facă distincția pe bază rasială.
Dacă o universitate din New York permite trasarea în mijlocul terenului
a unei Linii Mason-Dixon,
atunci, acea universitate ar trebui să renunțe cu totul la fotbal american.
De multe ori am avut noroc.
De exemplu, norocul incredibil pe care l-am avut
și care m-a lansat pe mine, un ziarist, în showbiz.
Am fost însărcinat cu rubrica despre Broadway,
deși nu știam nimic despre domeniu.
Alo? Să vorbiți cu el?
Nu voiam să fac asta, dar nu mi-au dat de ales.
Bună! Să mă prezint. Sunt Ed Sullivan, cronicarul de Broadway.
Sunt cronicar, dar nu sunt actor.
Veți observa asta.
Vă prezint un prieten foarte drag.
Un cronicar de la The Daily News care a ajutat Broadwayul să prindă viață
în toată țara prin textele lui minunate.
Însuși dl Broadway, Ed Sullivan de la The Daily News!
Dnelor și dlor, The News prezintă a doua ediție a Balului Recoltei.
Hai cu muzica, Dick Himber!
Să repet?
Emisiunea noastră începe cu Ike & Tina Turner Revue.
Sunt minunați.
Balul Recoltei a fost un mare eveniment pentru vodevilul din New York.
Am ales numere și am fost prezentator
al petrecerii caritabile din Madison Square Garden.
Am început să-mi dezvolt prezența scenică și încrederea în recunoașterea talentului.
Perechea 9 câștigă campionatul,
care îi aduce premiul de la prezentatorul Ed Sullivan.
Iar asta a dus la cea mai importantă zi din viața mea,
ziua de 3 septembrie 1947,
când, pentru al 12-lea an la rând, am fost prezentatorul evenimentului.
Televizorul abia apăruse și nu știam
că CBS hotărâse în ultima clipă să difuzeze spectacolul.
Seara Balului Recoltei pe Broadway.
Nu știam nici că directorii CBS căutau un tip deschis și carismatic,
care să prezinte o emisiune de varietăți.
Dar, ca urmare a acelei transmisiuni, CBS a decis că eu eram omul potrivit.
DUMINICĂ 20 IUNIE 1948
Bun-venit, doamnelor și domnilor!
Emerson Radio & Television vă prezintă
Toast of the Town, cu gazda dumneavoastră, Ed Sullivan!
Bună seara, doamnelor și domnilor! După cum bine știți,
în emisiunea Toast of the Town a Emerson de astăzi…
Când am apărut prima dată la TV, la Toast of the Town,
experții ne-au spus să ne uităm direct la obiectivul camerei.
Actorilor le-a venit ușor,
dar, când am privit acei monștri metalici,
am devenit rigid.
Oameni buni, pe duminica viitoare, la aceeași oră, pe CBS TV,
când Emerson va difuza o nouă emisiune de cea mai bună calitate…
Criticii de televiziune au cerut CBS-ului să scape de mine.
„De ce e Ed Sullivan la televizor?”
„În fața camerei, Ed a fost comparat cu un manechin amerindian,
un monument de piatră de pe Insula Paștelui.”
„Zâmbește de parcă suge dintr-o lămâie.”
Iată sacoul purtat de Ed Sullivan la debutul în televiziune!
Iar aici avem scheletul metalic care l-a ținut țeapăn pe Ed.
M-au făcut praf…
Lăsați-mă în pace, bine?
…iar, când am văzut emisiunea, le-am dat dreptate.
Am fost numit „Marele chip de piatră din 1949”.
Batjocura a fost atât de groaznică,
încât fiica mea, Betty, n-a mai citit ziarele.
Într-o poveste, se zicea că am o placă de metal în cap.
Și am primit sute de scrisori care mă felicitau pentru curajul
de a continua în ciuda acelui handicap.
Pe lângă imaginație, de ce e nevoie pentru a te descurca? Tărie?
Cred că da și cred că cei de acasă,
familiile, au ajuns să mă accepte așa cum sunt eu.
Știu că nu sunt un artist, dar știu și că ne dăm silința
ca să aducem numere frumoase pe ecrane.
Bun venit la „șoul” nostru! Diseară, vom…
Nu m-am considerat atracția emisiunii.
Eu doar căutam cele mai bune numere pentru ea.
Chiar înainte de război, nu prea se găseau artiști din Harlem.
Asta din cauza faptului că scăzuse interesul pentru vodevil.
Zi după zi și noapte după noapte,
am mers la teatre și la cluburile de noapte pentru a căuta numere,
dar nimeni nu ne-a impresionat la fel de mult
cum a făcut-o Bill „Bojangles” Robinson.
Numele meu e William Robinson, deci el fiind Bill Robinson,
auzisem de el de când aveam trei ani.
A jucat în filme cu Shirley Temple. Era grozav.
Bojangles. I-au compus și o melodie.
Sammy Davis a dat lovitura. Da.
Se pare că sunt la Hollywood. Tu, încă în Harlem.
Era un om de culoare în filme și nu se zbenguia,
nu se încadra în stereotipurile despre cei de culoare.
El dansa.
Am fost buni prieteni timp de 20 de ani.
A fost primul artist care a apărut în emisiunea mea,
iar asta a dat startul pentru multe staruri de vodevil.
…Alteța Sa de Hi-De-Ho, să intre în scenă Cab Calloway!
Oameni buni, Cab Calloway!
Vodevilul a fost o parte importantă din emisiunea lui Ed Sullivan,
fiindcă erau oamenii lui.
Pearl Bailey.
Artiștii de vodevil sunt cei mai interesanți dintre toți.
Pe atunci, erau emisiuni de varietăți. Invitau comedianți,
o trupă sau un grup de cântăreți.
Era un tip pe nume Peg Leg Bates. Dansator de step.
Ed Sullivan e inițiatorul
tuturor emisiunilor TV de varietăți care țin numere live.
A fost primul om important.
Televiziunea nu doar că le va oferi o nouă șansă starurilor de vodevil,
ci le va face să strălucească.
Asta au dovedit în emisiunea mea Cab Calloway, Ella Fitzgerald,
Louis Armstrong, Hazel Scott, The Ink Spots și Lena Horne.
Aceste numere, mereu grozave, devin și mai bune la televizor,
căci, spre deosebire de o sală uriașă,
toți au un loc în față.
Bis!
Nu primeau mulți bani.
Dar, când aveam nevoie de ajutor, vedetele de culoare erau loiale.
Eu știu că, fără ele,
începuturile televiziunii ar fi fost de coșmar.
Ed Sullivan e un om plin de curiozitate față de oameni.
Tot felul de oameni.
Familia Sullivan trăiește la Delmonico, în New York, de zece ani.
De fapt, de când s-au căsătorit acum 24 de ani, au locuit la hotel.
Când locuiești la hotel, nu ai spațiu pentru multe lucruri.
Lucrurile păstrate sunt de mare valoare.
Avem multe poze cu Betty, singurul copil.
Ed, cred că ai niște pantofi pe undeva.
Da. Sunt chiar aici. Mă bucur că mi-ai amintit de ei,
fiindcă sunt ai unui mare artist și mare american.
Ăștia au fost pantofii lui Bill „Bojangles” Robinson.
Ultima lui pereche.
Cu tălpile foarte ușoare, cum explica Bill mereu,
care îl ajutau la dans.
Sunt sigur că, dacă Bill Robinson
n-ar fi participat la atâtea spectacole caritabile,
n-ar fi făcut atac de cord și încă ar fi fost în viață.
Dar Bill a continuat până la sfârșit.
Când i-am organizat înmormântarea, am văzut cu toții
că, deși Bill, ca mulți artiști generoși, a murit falit,
merita o înmormântare demnă de calitatea lui de american desăvârșit.
HARLEM, NEW YORK 28 NOIEMBRIE 1949
Elevii din Harlem au fost liberi
în acea după-amiază.
Când cortegiul funerar a pornit din biserica din Harlem,
erau zeci de mii de tineri de culoare pe trotuare.
Trotuarele erau pline până la ieșirea din Harlem.
I-a păsat.
Și voia ca publicul să înțeleagă
că erau mulți artiști care aveau nevoie de reclamă.
Dra Dionne Warwick.
Și ne-a susținut,
ca noi să continuăm să facem ce își doreau oamenii,
și anume să-i distrăm.
Să le oferim un moment de care nu se puteau bucura în altă parte.
Și acum: Gladys Knight & the Pips.
ATLANTA, GEORGIA 8 IANUARIE 1952
Invitatul nostru din seara asta
e onorabilul Herman Talmadge, guvernatorul Georgiei.
Dle, știu că obiceiurile și tradițiile locale
se opun amestecului rasial, dar cum credeți că se va rezolva
asta în viitor?
Intenționăm să menținem segregarea într-un fel sau altul, orice-ar fi.
Mi s-a sugerat că nu e înțelept să invit artiști de culoare.
Și că, făcând asta, aș deranja publicul din sud,
care nu mi-ar mai urmări emisiunea, dar nu mi-a păsat.
Asa Carter din Alabama a organizat boicotul.
Considerăm că e un complot
pentru a submina standardele morale ale rasei anglo-saxone
și de a o pune pe picior de egalitate cu negrii.
Primim scrisori de la oameni din sud, care ne cer să reinvităm unii artiști.
Ne spun că le-a plăcut emisiunea.
Plăcerea lor e dată de numărul artistului.
Albii din sud vor ca lucrurile să rămână neschimbate.
Multă lume care nu știe fenomenul
nu-și dă seama cât de bine este înrădăcinat.
Am înființat un comitet de 20 de persoane
ca să scăpăm de acest stil vulgar de exprimare artistică a cioroilor.
Vă imaginați groaza fiicei voastre albe și pure
în fața unui cioroi împuțit, buzat și cu față de maimuță…
- Puteți permite așa ceva? - Nu!
- Veți face ceva în privința asta? - Da!
Probabil te-a ajutat firea ta irlandeză.
Nu, n-a ajutat.
Declarația guvernatorului Talmadge cum că artiștii de culoare
n-ar trebui invitați la emisiunile albilor e și stupidă, și plină de răutate.
Eu nu voi susține financiar, prin cumpărarea de produse, pe niciun om
care contribuie la integrare,
la degradarea și corcirea rasei albe.
Tocmai m-am întors de la țară.
Transmisiunea în țara asta e o afacere în domeniul publicității,
așadar, trebuie să-i ofere cumpărătorului ce are nevoie.
„POATE CĂ SPONSORII VOR SĂ VÂNDĂ MAȘINI DOAR NEGRILOR.”
Aveam foarte multe restricții.
Dacă invitam un artist de culoare, CBS mă avertiza să nu mă apropii mult de el.
Mi s-a spus că avem un prieten în public.
Joe Louis! Campion mondial la categoria grea. Haide, vino!
Mi s-a spus să nu dau mâna cu Joe Louis.
Nu-ți mai dau din banii mei, campionule.
Joe, mă bucur să te văd.
Am fost criticat când am cuprins-o pe Ethel Waters.
- Mulțumesc. - Mulțumesc.
Dar, în fiecare moment al omenirii, și mai ales acum…
Mă bucur că ai revenit la noi.
…puterea cuvintelor simple e de o importanță extraordinară
în conflictul ideologic.
Vă vorbesc din postura de american get-beget.
Văd oameni de culoare care ne fură slujbele!
Dacă nu facem nimic, ce se va alege de noi, americanii adevărați?
Agitatorii comuniști, prefăcându-se lideri ai mișcărilor pentru drepturi,
speră să obțin sprijin masiv pentru uneltirile lor.
Mulți au ajutat fără să vrea crearea sprijinului popular fals
pentru o conspirație care-și ascundea adevăratul scop,
o republică sovietică de culoare,
în spatele pancartelor umanitare ale drepturilor civile și ale păcii.
Sunt aproape sigură că începuturile acestei mișcări
au pornit dintr-un front comunist.
Cred că frontul comunist a pornit totul.
Rasismul care pătrunde în viața americană a intrat adânc în celulele
inimilor și minților multor oameni.
Și a avut o influență incredibilă asupra vieții mele.
Am copii. Am mari speranțe pentru ei.
Fiul meu are zece ani
și îl voi înarma cu tot ce pot
ca el să fie liber de orice concepte primitive, medievale
despre patriotism fals, despre limite, despre semnificația steagurilor.
Omenirea e mai mult decât aceste simboluri primitive.
Avem în public faimoșii Îngeri Albaștri ai Marinei Americane.
Vreți să vă ridicați, vă rog?
Agentul meu a sunat și mi-a spus că Ed Sullivan m-a invitat
să vin în emisiune.
Doamnelor și domnilor, Harry Belafonte va apărea în emisiunea viitoare,
acesta fiind debutul său la televizor.
Eram extaziat, fiindcă era o mare oportunitate pentru cariera mea.
În mijlocul pregătirilor,
m-au sunat și mi-au spus: „CBS ne-a informat că nu vei mai participa.
Ești pe lista neagră.”
Ai fost activ în Mișcarea Drepturilor Civile, nu?
Da.
Ne poți spune despre rolul…
În acea atmosferă anticomunistă, cutuma era ca noi,
vocea politicilor de stânga, să nu fim invitați nicăieri.
Când i s-a spus lui Sullivan, s-a enervat foarte tare.
Când am auzit de Harry Belafonte, am făcut niște cercetări.
Am aflat că Harry e catolic.
I-am telefonat preotul.
Ca american, disprețuiesc comunismul.
Disprețuiesc orice „-ism” care e împotriva binelui și ordinii americane.
Voia să vorbească personal cu mine, așa că m-a invitat la hotelul lui.
Mi-a spus: „Mi s-a spus că nu te pot avea ca invitat
fiindcă poți fi catalogat ca având afinități comuniste
și că faci trăsnăi în public, iar asta nu-i spre binele țării noastre.”
I-am spus: „Dle Sullivan,
mă fac vinovat de tot ce ați spus,
e adevărat.
Dar spuneți-mi ceva!
Când irlandezii au luptat cu britanicii,
rebelii au fost considerați eroi
de către ceilalți irlandezi din lume.
Spuneți-mi care-i diferența când noi, cei de culoare,
ne ridicăm împotriva aceleiași asupriri?
Rebelii irlandezi care fac asta sunt considerați eroi.
Dar rebelii negri care o fac nu sunt patrioți.”
Credeam că nu era vorba despre loialitatea față de națiune.
Era vorba despre loialitatea față de condiția umană,
iar umanitatea noastră era agresată.
Am plecat de la întâlnire fără a ajunge la o concluzie
și mă întorsesem la birou de vreo oră sau două,
când am fost sunat de agentul meu, care mi-a zis:
„Nu știu ce i-ai spus lui Ed Sullivan, dar vei apărea în emisiune.”
Doamnelor și domnilor, iată momentul mult așteptat!
Iată un mare artist al țării noastre și un mare artist al întregii lumi!
Iată-l pe Harry Belafonte! Să-l primim cu aplauze!
Când acest scriitor l-a invitat pe Belafonte la televizor,
a dovedit că sudul l-ar primi în casele lor, în serile de duminică.
Harry Belafonte poate realiza ceva foarte important pentru țara noastră.
Dar, dintr-odată, noi, cei antagonizați
și puși pe liste negre…
Să fim văzuți deodată prin obiectivele camerelor TV,
într-o emisiune considerată a fi „cea mai americană,”
fiindcă Sullivan era cât se poate de american,
asta i-a făcut pe oameni să vadă latura umană a ecuației,
în comparație cu realitățile politice ale vremii.
Primim multe cereri după ce te-am avut în emisiune.
Ni se spune: „Îl rugați pe Nat King Cole să ne cânte ceva la pian?”
Mi-ar plăcea.
- Accepți? - Bine.
17 MAI 1954
Curtea Supremă a Statelor Unite.
Pe 17 mai, Curtea a declarat în unanimitate
că segregarea din școlile publice este ilegală.
În sud, a apărut un nou om de culoare,
cu un simț dezvoltat al demnității și al destinului.
Guvernatorul Davis și legiuitorii au încercat toate metodele legale
de a împiedica sau opri integrarea.
Segregaționiștii au aruncat cu pietre.
Situația rasială era dificilă, mai ales în partea de sud,
dar, când faci o treabă pe care o adori din tot sufletul,
Îți trăiești cel mai frumos vis.
Ești tânăr.
Prea tânăr ca să știi ce e aia frică.
Nu gândești așa. Uneori, te lovește pe nepregătite.
DREW, MISSISSIPPI 28 AUGUST 1955
Acesta este noroiosul râu Tallahatchie, unde a fost găsit un cadavru scufundat,
presupus a fi al tânărului Emmett Till.
Nu voi uita niciodată.
Aveam 15 ani când am văzut ce i-au făcut lui Emmett Till.
FONDATOR, SOLIST THE TEMPTATIONS
Și nu voi… Fiindcă mă emoționează subiectul.
Ne jucam acolo unde a fost împușcat Emmett Till.
Au schimbat numele după acea crimă.
Am spus că schimbatul numelui nu ne va face să uităm ce s-a întâmplat.
S-au întâmplat foarte multe lucruri.
Au tras în noi, când eram în autobuz, în turneu.
Am fost insultați, fiindcă ne era foame.
Așa afli cât de puternic și de hotărât poți fi.
Trebuia să-i ignori. Nu puteai să te oprești.
Nu-i puteai lăsa să câștige.
Ce-ți rămânea de făcut? Să lupți.
BIRMINGHAM, ALABAMA 10 APRILIE 1956
„KING” COLE, ATACAT ÎN TIMPUL UNUI CONCERT
NAT KING COLE, AGRESAT DE O MULȚIME DE ALBI
Nat, unde te duci azi?
Mă duc la Raleigh.
Raleigh? Continui turneul din sud?
Nu ajungem în tot sudul.
Mai avem doar vreo patru zile de turneu.
Se spune că acei oameni te-au atacat
din cauza urii împotriva muzicii rock and roll
și împotriva „muzicii negrilor”.
Ce părere ai despre asta?
Nu era vorba despre ce cântam.
Puteam să cânt și muzică bisericească.
Genul ăla.
Deci nu te aștepți ca întâmplarea să se repete, nu?
Nu, nu mă aștept. Cum nu m-am așteptat nici până acum.
Armele găsite în mașină după atacul asupra lui King Cole?
- Da. - Sunt încărcate?
- Da. - Încărcate.
Doi bărbați au fost acuzați de tentativă de omor?
Așa e.
Fiind în showbiz de mic, abia mai târziu am aflat
de ce dormeam în stații de autobuz și de ce ne interesam
unde e vreo familie de culoare la care să putem sta.
Crezi că turneul tău ajută fenomenul de integrare din sud?
Da. Am fost întrebat de mulți oameni de ce cânt în fața unui public divizat.
Dar, ca artist de culoare, ajută la aproprierea dintre oameni
să cânți pentru ambele tipuri de public.
Nu am putere asupra legii.
Sigur că nu-s de acord cu publicul separat pe culori.
Dar pot, în numele meu, să urc pe scenă în orice stat
și să spun: „Cer integrare!”
Nat King Cole, aplaudat 15 minute de mulțimea care a asistat la atac,
ar putea fi o influență pozitivă în acest moment tensionat.
Se pot face schimbări, dar toată lumea trebuie să participe.
Două vedete mari…
6 MAI 1956
…Tony Martin și Nat King Cole!
- Martin. - Cole.
- Încântat. - Fericit.
- Grozav. - Minunat.
Bine.
- Mereu porți pălărie când lucrezi? - Uneori.
- Când? - Când e soare.
- Ce faci când plouă? - Mă întorc pe partea însorită.
De asta avem nevoie.
Cum spuneam, trebuia să continui.
Mereu.
Știam asta.
Dle Cole, e o plăcere să colaborăm.
La fel, dle Martin.
Mai bine coborâm acum.
Da, până nu se decolorează costumele.
Suntem pe platou cu omul din spatele marelui show.
Patrick Watson a vorbit cu Ed Sullivan despre spectacol, iar voi sunteți acolo.
Iată un lucru pe care nu oricine are norocul de a-l vedea!
Sunteți pe cale să-l vedeți pe Ed Sullivan zâmbind.
E cunoscut pentru faptul că dă totul ca să obțină numerele dorite.
Mereu am crezut că succesul e un mister,
o combinație între ce alegi să faci și ce ți se întâmplă.
Show-ul meu e urmărit săptămânal de 35-50 de milioane de americani.
Cred că contribuția mea a fost că am știut ce voiau oamenii să vadă.
Cred că acela e secretul succesului meu.
Acum, doamnelor și domnilor…
28 OCTOMBRIE 1956
…iată-l pe Elvis Presley!
ELVIS ÎȘI BÂȚÂIE PELVISUL LA EMISIUNEA LUI SULLIVAN
PRESLEY ÎI CREȘTE AUDIENȚA LUI SULLIVAN
MARILE TELEVIZIUNI ÎȘI PREGĂTESC LUPTĂTORII
ED SULLIVAN, DIN TELEVIZIUNE
E important să fii plăcut? Te deranjează dacă cineva nu te place?
- Da, mă deranjează. - Da?
Vreau să fiu plăcut,
iar, când citesc ceva care mă pune într-o lumină proastă,
mă deranjează foarte mult. Sunt prea… Cred că-s prea sensibil.
Aceasta a fost emisiunea și nu uitați!
De dragul meu și al familiei mele, să treceți
pe la dealerii Lincoln-Mercury, pentru o părere!
Noapte bună! Ați fost super.
Care a fost cel mai urât moment al carierei?
Unii spun că a fost când ai auzit că cineva
încerca să-ți vândă emisiunea unui sponsor, cu sau fără tine.
A fost ideea trustului.
O cerere de sponsorizare, cu sau fără Ed Sullivan.
Acela a fost cel mai greu moment.
În noaptea aia, când m-am culcat, era un bilet pe perna mea de la Betty,
pe care scria: „Câștigi sau pierzi, tot te iubesc.”
De-a lungul anilor, nicio expresie n-a cuprins mai bine
devotamentul familiei noastre.
Și am știut exact ce voia să spună.
Dnă Sullivan, e greu să stați cu el după o zi grea la birou sau la studio?
Nu, chiar deloc.
Știu că, în zilele când joacă golf cu Ben Hogan,
e o bombonică de bărbat.
Urăsc să fiu criticat.
Sunt iute la mânie.
S-o aplaudăm pe Nina Simone!
DUMINICĂ 11 SEPTEMBRIE 1960
Sylvia îmi spunea: „Scri-o, pune-o într-un plic
și, când ai terminat, fă-o bucățele!”
Făceam totul, mai puțin s-o rup.
Odată, am scris o scrisoare care începea:
„Dragă dră Van Horne, scorpie ce ești! Cu stimă, Ed Sullivan.”
La televizor, am fost eu însumi.
Și doar asta m-a salvat.
Dacă aș fi încercat să zâmbesc fals,
publicul m-ar fi aruncat la gunoi.
Câțiva oameni de la Lincoln-Mercury se temeau să mă trimită în sud,
fiindcă am avut în emisiune câteva mari vedete de culoare,
așa că îi îngrijora reacția dealerilor Lincoln-Mercury de acolo.
Am privit vești minunate în seara asta:
dealerii Lincoln raportează că vânzările de mașini Lincoln 1957
sunt mai mari decât anul trecut.
Iar anul trecut a fost cel mai profitabil an.
Azi, e jenant.
Am dovedit că e ridicol.
M-am săturat să dau mâna cu dealerii Lincoln-Mercury,
să dau autografe,
să rostesc sloganuri vomitive la microfon.
Nu-mi pasă de sentimentele lor!
Vor veni în emisiune. Dacă nu vă convine, n-aveți decât să plecați.
Cred că e important ca emisiunea noastră să mențină un punct de vedere,
pe al meu.
ÎN DISPUTĂ
„CAPRICIUL” LUI SULLIVAN
CEARTĂ LA TV
LINCOLN RENUNȚĂ LA EMISIUNEA LUI SULLIVAN
Felul în care dl Sullivan a făcut față criticilor
a fost o mărturie a omnipotenței sale.
Nu putea fi doborât. Era prea puternic.
- …și îmi voi da silința… - …și îmi voi da silința…
…pentru a menține și a apăra Constituția Statelor Unite ale Americii.
…menține și a apăra…
Pentru prima dată în viață, am fost cu soția la ceremonia de învestire
și a fost un privilegiu american extraordinar.
Și noi, toți cei din showbiz, avem încredere că dl președinte Kennedy
va colabora cu oamenii din domeniu, ei fiind surse de gândire creativă,
precum și ambasadori ai bunăvoinței pentru țară și pentru lume.
Ai mai folosit emisiunea
ca instrument al patriotismului, într-un fel.
Pentru a arăta lucrurile de care erai mândru.
Trebuie să fii, pentru țara ta.
Mă bucur că Jack Kennedy a câștigat.
E timpul ca tinerii țării să se remarce
și să ia decizii în locul vârstnicilor care au dat-o în bară.
Bună seara, concetățeni!
Cetățenii de culoare din prea multe zone din țară sunt nedreptățiți,
iar legea nu e de partea lor.
Există probleme legate de segregare și discriminare
în fiecare oraș, în fiecare stat al Uniunii,
iar acestea duc la un val de nemulțumiri în multe orașe.
Se apropie o mare schimbare, iar sarcina noastră, obligația noastră,
este să facem această schimbare în mod pașnic și constructiv pentru toți.
Astfel, îi cer Congresului să creeze cadrul legal
prin care toți americanii să aibă acces în instituții deschise publicului,
dar și o mai mare protecție a dreptului la vot.
Dar legislația nu poate rezolva această problemă de una singură.
Trebuie rezolvată în casa fiecărui american,
în fiecare comunitate din țară.
Televiziunea, ca să-și justifice existența,
trebuie să însemne mai mult decât numere artistice.
Sper că oamenii din showbiz
vor fi la înălțimea obligațiilor lor de cetățeni.
Am avut o relație foarte bună cu Ed.
- Harry! - Salut, Ed!
Bună! Sunt foarte surprins, credeam că te găsesc acolo.
- Ăsta e locul. - Cum adică?
- Aici. Tot orașul. - Primarul ți-a dat tot orașul?
Chiar așa.
Mi-a dat ocazia să vorbesc cu el despre fapte considerate răzvrătitoare.
Minunat.
Avea o latură umanistă.
Am apelat la ea în relația noastră.
Veți fi distrați în continuare de către Harry Belafonte,
cu Miriam Makeba și membrii Belafonte Company.
Unii erau deranjați de faptul că ne chema în emisiune,
din cauza politicii mele.
Ce făceam cu Miriam Makeba?
Ea cânta în limba indigenilor, lucru care nu era pe gustul americanilor.
Dar Ed a preluat responsabilitatea, a vrut să testăm asta și să vedem ce iese.
A fost o rampă de lansare, mai ales pentru artiștii de culoare.
A invitat artiști în emisiunea lui,
ca ei să se exprime și să fie văzuți.
Să o aplaudăm cum se cuvine pe Mahalia Jackson, bine?
Bună, sunt Ed Sullivan.
Azi am fost îndemnați la introspecție și cuget,
la a ne curăța sufletele de ura și frica față de semeni.
Lupta pentru libertate de azi e o luptă pentru idealul de frăție.
Bigotismul și intoleranța, ura rasială sau religioasă și discriminarea
sunt acte spirituale de trădare.
Unde nu există soluții legislative,
alinarea este cerută în stradă, prin proteste.
- Poate că sunt sărac… - Poate că sunt sărac…
- …dar sunt cineva! - …dar sunt cineva!
Vă chemăm să fiți de partea noastră în această cruciadă pentru frăția noastră.
Frăția înseamnă o Americă unită,
iar o Americă unită este, poate, ultima speranță rămasă în lumea distrusă.
- Eu sunt! - Eu sunt!
- Negru! - Negru!
- Frumos! - Frumos!
- Mândru! - Mândru!
- Eu sunt! - Eu sunt!
- Cineva! - Cineva!
WASHINGTON DC 28 AUGUST 1963
„Noi considerăm aceste adevăruri evidente: că toți oamenii sunt egali.”
Dle Belafonte, l-am auzit pe dl King spunând că aceasta a fost
cea mai mare zi pentru libertate din istoria modernă a Americii.
Să fiu la Washington azi
a fost, pentru mine, rezultatul unei acumulări a mai multor generații
de americani de culoare care au încercat să facă apel la conștiința
supremației albilor.
Mă zbat în continuare din răsputeri fiindcă eu cred
în potențialul acestei țări.
Bună ziua, doamnelor și domnilor! Scuzați-mă că nu mai am suflu,
dar, acum vreo 10 sau 15 minute, s-a petrecut o tragedie în Dallas.
Vă voi cita.
Suntem cu Walter Cronkite în redacția noastră și…
Poate că deja știți că s-a încercat asasinarea președintelui Kennedy.
După cum vă imaginați, există multe mărturii acum
despre starea reală a președintelui.
Una spune că a decedat. Nu poate fi confirmată.
…așteptăm un comunicat oficial…
A fost un mare șoc al vieții mele.
N-am îndrăznit să-mi imaginez vreodată că, în secolul 20,
cineva l-ar putea asasina pe președintele Statelor Unite.
Credeam că e imposibil.
Da, m-a afectat personal.
Ne întrebăm cu toții: încotro ne vom îndrepta de acum?
Vă transmit vouă, cei foarte afectați
de asasinatul lui JFK,
că e omenește să vă îngrijoreze o situație de criză.
Dar deznădejdea vine însoțită doar de un coșmar gol,
că nu există un viitor.
Aceasta este perioada speranței.
Dacă suntem cu adevărat religioși, nu putem cădea în deznădejde.
Anul 1964 a venit ca o mică ușurare.
Aceea că anul asasinării lui JFK a trecut și că un nou început e posibil.
Pentru majoritatea, sunetele anului 1964 n-au rămas în amintiri.
Dar un sunet părea să fi rămas cu noi.
Plutind peste oraș în timpul zilei și pătrunzând seara prin ferestre,
până când parcă a acaparat toată atmosfera.
Majoritatea americanilor au auzit melodia care nu părea să se mai termine…
În februarie,
când ne-a trecut granița pe aeroportul Kennedy.
DUMINICĂ 9 FEBRUARIE 1964
Ieri și azi, teatrul nostru a fost blocat de ziariști și fotografi de pretutindeni,
iar orașul n-a mai văzut niciodată
entuziasm de acest nivel, stârnit de acești tineri din Liverpool.
Doamnelor și domnilor, The Beatles!
THE BEATLES, URMĂRIȚI DE 75% DIN PUBLICUL DIN NEW YORK
THE BEATLES ÎL DUC PE SULLIVAN PE LOCUL 1 CA RATING
A durat mult până când țara și-a revenit cât de cât la normalitate.
A durat mult.
Niciun elogiu sau discurs comemorativ
nu ar putea onora cum se cuvine amintirea președintelui Kennedy…
2 IULIE 1964
…cum o face promulgarea legii drepturilor civile,
pentru care a luptat atâta timp.
Mă uit la ce s-a întâmplat din punct de vedere rasial și social,
la promulgarea multor legi
despre egalitate, la multele mișcări de integrare,
la bătăliile juridice, au fost multe sacrificii
ca să ajungem la ce avem în prezent.
Apoi, vezi ce s-a întâmplat cu cei care au făcut la fel
în toată lumea, doar că prin muzică.
Muzica e o mare vindecătoare a vieții.
Muzica aduce alinare.
E limba internațională.
E cea care doboară barierele.
Și puterea muzicală pe care urma să o avem
a fost un vis imposibil al copilăriei, care a prins viață.
DETROIT, MICHIGAN
Iată-l pe președintele Motown Record Corporation,
dl Berry Gordy. Salut, Berry!
Am înființat Motown pentru că Berry înregistra albumele noastre,
le trimitea altor companii și nimeni nu ne plătea.
Am bâjbâit inițial. A fost greu.
Mereu a fost greu.
Și după ce am devenit Motown.
În Detroit, pe la început,
erau zone precum Grosse Pointe, Bloomfield Hills, Dearborn
și altele la fel, unde, dacă erai de culoare,
n-aveai ce căuta acolo, punct.
Fiindcă erai de culoare.
Dacă te prindea poliția, trebuia să spui că lucrezi pentru cineva
și să și poți dovedi asta cu documente.
Pe câteva coperți de album,
n-am folosit persoane de culoare.
Am vrut ca oamenii să nu judece o carte după copertă.
Am început să primim scrisori de la copii albi.
„Frate, v-am luat albumul.
Iubim muzica voastră.
Dar părinții noștri nu știu asta.
Dacă ar ști, poate ne-ar pune să-l aruncăm.”
Pentru Motown, The Ed Sullivan Show… Pentru noi, era cel mai tare lucru.
Aveți un număr grozav.
Dacă era ceva popular, îl vedeai la Ed Sullivan.
A fost cultura americană.
Ca Motown să facă parte din asta
ar fi fost un vis împlinit pentru mine.
DUMINICĂ 3 MAI 1964
Aici, pe scenă, e o vedetă a muzicii de 13 ani,
Stevie Wonder.
Micul Stevie Wonder…
La 13 ani, interpretând „Fingertips.”
A fost minunat pentru mine,
pentru că era un puști de culoare, orb, la televiziunea națională.
Prima noastră apariție importantă la TV.
Să-l primim cum se cuvine, da?
Mulțumesc, dle Sullivan!
Vreau să bateți din palme,
din picioare, să săriți și să faceți ce vreți voi!
Cânta la muzicuță în direct pentru America,
în timp ce publicul format din persoane albe îl aplauda. Uimitor!
Mica mea minune. A fost minunat.
- Hai! Toată lumea să cânte: „Da!” - Da!
- Să cânte: „Da!” - Da!
- Da!
Da
Oamenilor le plăceau posibilitățile. La Ed Sullivan Show, existau posibilități.
De asta a fost așa de deosebit că a prins drag de noi.
Mi se părea că, dacă tot apari în fața țării,
trebuie să folosești acest privilegiu
ca să încurajezi apropierea dintre oameni.
CBS prezintă acest program color!
Și acum, Ed Sullivan!
Ed i-a tratat pe artiștii Motown cu foarte mare respect,
dar era ceva special între el și The Supremes.
Înainte de The Supremes și Motown,
muzica celor de culoare se numea „de rasă”. Nu se difuza la radio.
Știu că ascultați din toată America și Canada. E grozav.
Noi am schimbat asta.
Motown a reușit să ne facă muzica ascultată.
Să primim cum se cuvine The Supremes!
Să le privesc pentru prima dată,
fermecătoare și frumoase, a fost un moment marcant pentru mine.
Ed iubea Motown. Iubea The Supremes. Iubea The Temptations.
Iată-i!
I-am idolatrizat pe acei artiști.
Nu doar familiile noastre.
Tot cartierul se oprea ca să-i vadă.
Când am mers pentru prima dată în sud,
scena era în centru, albii, în stânga, negrii, în dreapta, se ignorau complet.
După vreun an, am văzut băieți albi cu iubite de culoare.
Băieți de culoare cu iubite albe, dansând împreună.
Distrându-se. Pe acea muzică.
Artiștii mei au fost văzuți în milioane de case din America,
alături de cele mai mari staruri pop albe ale vremii.
Cred că a fost un deceniu interesant în istoria muzicii americane.
- Ce este muzica soul? - E greu de definit.
Cred că, prin ea, fiecare face ce simte.
Cred că și tu ai făcut ce ai simțit preț de 22 de ani în acest show,
acest mare show, Ed. Deci…
Și cred că și tu ai mult suflet.
- Mulțumesc. - Da.
- Toată lumea îl urmărea pe Ed Sullivan. - Da.
A fost uimitor că am fost invitați, știam că era cea mai tare emisiune.
Tocmai scoseserăm prima înregistrare
și aveam nevoie de o emisiune mare în care să fim văzuți,
așadar, am repetat iar și iar.
JACKSON FIVE LA ED SULLIVAN SHOW
Mereu am fost un perfecționist. Voiam să iasă totul perfect.
Voiam ca melodia să sune exact ca înregistrarea.
Iată cinci frați din Gary, Indiana, cu vârste între 10 și 18 ani.
Aveam emoții fiindcă mă gândeam: „E șansa noastră, să dăm totul!”
- Ai stomacul agitat. - Da, fluturi.
Depindea de noi să fructificăm acea oportunitate.
Sunt un grup senzațional. Iată-i, The Jackson 5!
Ne-a lansat.
În seara aia, toți puștii din țară s-au îndrăgostit de ei.
Luni dimineață, telefoanele sunau,
cluburi din toată țara voiau să îi rezerve.
Micuțul Michael Jackson și frații lui au fost considerați un adevărat fenomen.
Haideți aici!
Felicitări!
Pe 7 iulie, acești cinci frați vor începe turneul de vară
la Madison Square Garden și veți vinde albume cu nemiluita.
- Mă bucur să vă am aici. Mulțumesc! - Mulțumim.
Emisiunea a făcut ce voiam să facă muzica noastră:
a ajuns la toată lumea.
A spart toate barierele.
A adunat lumea.
- Cât timp vei continua emisiunea? - Nu știu.
Discutam asta zilele trecute. A fost o parte din viețile noastre,
o parte din a mea, o mare parte din viața mea.
Și îmi place foarte mult, îmi plac oamenii din domeniu.
Îmi place să fiu cu ei. E distractiv.
Când cântai atât de duios, mă gândeam, probabil ca toți din public:
cred că lumea are nevoie de tovărășia din showbiz.
- De acord. - Știi?
Ceva de care avem parte în domeniu.
- În showbiz. - Da.
Ar fi minunat dacă așa ar fi peste tot în lume.
- Să avem o minunată… - Mulțumesc.
Una e să privești transformarea Statelor Unite
prin prisma contribuției lui Dr. King,
marea rebeliune de culoare, Mișcarea pentru Drepturile Civile.
Dar aceste mișcări nu s-ar fi putut ține pe picioare
cu intensitatea de care au dat dovadă fără contribuția altor forțe mai subtile.
Una dintre ele a fost prezența lui Ed Sullivan.
Adică Ed Sullivan își va continua emisiunea până când nu va mai putea?
Așa mi-ar plăcea.
Dar nu știu dacă sponsorii ar fi de acord.
Nu știu ce aș face fără ea, fără să mai fie în viața mea.
Nu ai altceva în viață care ar putea umple acel gol?
Nu.
Nu știu ce aș face fără ea.
- Ai fi… - Aș fi pierdut.
Când ratingul nostru a scăzut,
mi-am spus: „Poate că e de la vreme.”
Când am ajuns pe la 37,
am știut că nu era de la vreme.
Mii de manifestanți pentru pace au mărșăluit spre Pentagon.
Promit că voi acționa.
Prima aventură spațială pentru adulți începe joi.
Suflă în vânt
Timpul trece atât de repede,
încât nu te lasă nici să-ți tragi sufletul.
Înainte să pleci, Eddie…
- „Pupă…” - Pupă-mă de noapte bună!
- Pa! - Pa, Eddie!
RĂMAS-BUN LUI ED SULLIVAN
Fenomenul emisiunii noastre e dovada că miracolele încă se întâmplă.
Să-i aplaudăm pe amândoi!
Sunt ca un tip obișnuit
care a cunoscut pe cineva faimos
și care dă o petrecere pentru prieteni, zicând: „Uitați pe cine am invitat!”
Multă vreme, toată lumea a venit la acele petreceri.
- Iată-ne! - Pearl, vino încoace!
TEATRUL ED SULLIVAN
A fost un parcurs grozav.
Am luptat din greu pentru convingerile mele.
Și nu mă plâng de nimic.
Vă mulțumesc, doamnelor și domnilor!
Noapte bună!
Timp de 23 de ani, Ed Sullivan i-a ales personal pe artiștii invitați
la emisiunea sa: peste 10.000 de artiști în peste 1.100 de episoade.
în 1971, The Ed Sullivan Show a încheiat transmisiunea.
Trei ani mai târziu, Ed s-a stins din viață.
Cu apariții speciale din partea:
SUNDAY BEST: POVESTEA NESPUSĂ A LUI ED SULLIVAN
În amintirea lui Sacha Jenkins 1971-2025
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă