Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Velká část Ameriky mě nikdy nebude vnímat jako Američana.
Nemáme univerzální jazyk.
Nemáme univerzální náboženství ani identitu.
ASIJSKÝ AMERIČAN
PACIFICKÝ OSTROVAN HAVAJEC
Nechápu, proč se vůbec říká Asijsko-pacifický ostrovan.
15 PŘÍBĚHŮ Z ASIJSKÝCH A PACIFICKÝCH DIASPOR
Kdo jsi?
Jak se vnímáš?
Jaká je tvá identita?
HEREČKA
Jako Asijskou Američanku? Jako Kanaďanku?
Jako Američanku?
A ráda bych řekla, že je taková holistická odpověď,
že jako nic z toho nebo všechno z toho.
Myslím, že velká část toho, jak vnímám svět vědomě
i nevědomě je rozhodně ovlivněná tím,
že jsem Asiatka v bělošské společnosti.
Myslím, že hodně trápení i pochopení...
bylo v první řadě o téhle identitě.
Ten pravý boj je hluboce vnitřní.
Ale myslím, že si musíte projít těmi viditelnějšími bitvami,
kdy po vás někdo chce jiný přízvuk,
nebo ať nějak vypadáte, atd.,
a až pak musíte setnout toho draka uvnitř.
Teprve když jsem začala chápat tohle,
pak mi to začalo být víc jedno.
SLÁVA
ŠKOLA UMĚNÍ
Velmi hluboce mě ovlivnil
televizní pořad Fame.
Vypadalo to, že je místo,
kde děcka dělají to, co chci dělat já.
Ale ten vývoj, kdy jsem našla komunitu lidí,
kteří pocházeli z podobného prostředí a vypadali stejně,
byl, řekla bych, pomalý.
Když už nás pár bylo, byli jsme moc rozházení.
Bylo to takové, že... Dan je na Havaji...
pracuje tam.
John Cho zas pracuje tam...
Nemohlo nás tam být víc než jeden.
A bylo to...
osamělé, protože to tak systém nastavil.
Je to o vašem pohledu.
V každém prostředí se můžete něco naučit,
i když je to prostředí, kde vás nechtějí.
A ta prostředí jsou svým způsobem ten nejlepší učitel.
Jak budete fungovat v prostředí, kde vás nechtějí?
Nebo vás nerespektují?
Byla to jiná doba.
To, že polovina obsazení Chirurgové nebyli běloši,
to bylo něco. A skoro to bylo až...
Nemluvme o tom.
Jen to zkusme a uvidíme, zda nám to projde.
Bože můj, je to hit!
Takový pocit znám
a doufám, že snad už je to starý pocit.
Je to pocit, ze kterého já pocházím,
zkusíme to tam propašovat, ať si nikdo nevšimne,
a možná se to chytí, ne?
Vážně doufám, a dívám se a stále doufám,
že tohle uvažování už pominulo.
Teď chci vyprávět pouze příběhy,
kde mají postavy ten kulturní rozměr.
Nemyslím to tak, že tam budu chodit a jíst kimchi
a mluvit o korejských filmech.
Nebo nevím. O to mi nejde.
Ale jde o to otevřít tu dimenzi,
která bývala zavřená.
Proč? Protože tehdy byla stravitelnější
ve velmi mainstreamovém, bělošském vyprávění.
Bílého herce se prostě nezeptáte:
„Tak jaké to je, bít bělošský herec ve 20?“
„Ve 30? Ve 40? A v 50?“
Na to se jich nejde zeptat. Ale myslím, že bychom měli.
To s americkými jmény, já nevěděl, že si můžu vybrat!
YIA VANG ŠEFKUCHAŘ
Nikdo mi to neřekl
a já nevěděl, že si můžu změnit jméno.
Spousta mých asijských přátel,
hlavně mezi Hmongy, to udělala.
Byl bych třeba Optimus Prime nebo tak.
To by bylo hustý!
HMONGSKÝ ŠEFKUCHAŘ Z WISCONSINU...
Zůstalo mi Yia.
...NOMINOVÁN MEZI SEMIFINALISTY NA CENU JAMESE BEARDA
„Yia“ v hmongském jazyce znamená železná pánev nebo wok.
Děckám u nás to přišlo vtipný a říkávali: „Hej, kde je Yia?“
„Ne ta, ale ten!“
Můj nejmladší brácha se jmenuje Gong Hmong,
což znamená „požehnání Boží“.
On má Boží požehnání a já jsem pánev!
Narodil jsem se v uprchlickém táboře
v severním Thajsku zvaném Ban Vinai.
Do Spojených Států jsem přijel,
když mi byly čtyři a půl.
Vyrůstal jsem v městečku ve středním Wisconsinu,
kde byli převážně běloši a do toho rodina Vangových.
Nechtěl jsem být Hmong.
Jako dítě jsem žil dva různé životy.
Meekah je hmongsky americký.
Ve škole jsem žil meekah život, a doma hmongský.
Nejvíc jsem řešil, jak se začlenit.
I táta nám říkal, ať čteme knihy.
Ať se díváme na televizi.
Nechtěl, ať máme hmongský nebo asijský přízvuk.
Když budu mluvit jako oni, chovat se jako oni,
když budu znát všechny kulturní narážky jako oni,
nebudou se mi moct smát.
Nebudou mě mít za divnýho nebo jinýho.
Chtěl jsem, aby ve škole,
mí meekah přátelé, bělošští přátelé,
mí američtí přátelé, věděli, že jsem Američan.
Jsem jeden z vás.
Byli to mí kámoši a chytli můj obličej
a vzali moje oči a roztáhli je
a ptali si: „Vidíš líp?“
„Vidíš tak líp?“
A já si říkal, že tohle kámoši dělají.
Tak jsem se smál a říkal: „Asi jo.“
Představte si, že je vám osm,
máma vám dá do školy oběd.
Fakt se snažila, aby bylo o jejího syna postaráno.
A to uměla jen tak, že mi uvařila.
A když pak jdete na oběd, děcka se vám posmívají,
že vaše jídlo smrdí a nechtějí vás vedle sebe.
Víte, co jsem dělal? Já to jídlo vyhodil,
aby se se mnou bavili, abych tam zapadl.
A pak jsem přišel domů a lhal mámě:
„Jo, všechno jsem snědl.“
Tak to byl tak osmi, devítiletý Yia.
A pak přeskočíte tak 30 let
a cítíte stud za to dítě, které nevědělo, víte?
Kdybych se mohl vrátit a něco mu říct,
řekl bych: „Kámo, neboj,
za 20 let se ti budou snažit vysvětlovat asijskou kulturu,
jak skvělá je rybí omáčka
a že objevili ústřicovou omáčku nebo:
'Jo, máme doma Srirachu,‘ a tak.“
Mí bílí kámoši, meekah kámoši, teď říkají:
„Jo, měl jsem tuhle věc,
vevnitř byla krevetí pasta
a bylo to výborný,“ a vy na to:
„Jo, kámo, to je naše běžný úterý.“
Když jsem byl malý a někdo měl na dvorku oslavu,
všichni tam měli krájecí desku
a velký sekáček.
Všechno jste museli nasekat
a pak jste vevnitř vyráběli klobásy
s tetama a mámama a babičkama.
A ony pomáhaly dělat rýži nebo nudle
nebo to balit nebo smažit.
A všichni kluci byli u grilu.
A táta měl kleště a podal mi je.
Na tuhle chvíli trénujete celý život,
až se z vás stane ten obraceč masa u grilu.
Pamatuju, že jsem přišel a: „Mami, mami, voním jako táta!“
Měl jsem takovou tu vůni hořícího dřeva a ohně,
a přišlo mi to skvělý.
Se svými bílými kamarády jsem o tomhle nemluvil.
Utekl jsem od tohohle poslání.
Můj táta měl moc vážnou nehodu.
Musíte vědět, že je můj hrdina.
Tenhle chlap bojoval ve válce a přežil.
On nás dostal do téhle země.
A mi došlo: „Bože, jestli táta umře, všechno, co ví,
jeho odkaz, umře s ním.“
A toho dne jsem začal hmongské jídlo vnímat jinak
a přemýšlel o tom, co znamená být Hmong.
Cítím, že můj úkol je
pamatovat si ten příběh a jídlo, které jíme.
Něco na něm omlazuje mou duši, když ho jím.
Ta hmongská brukev
dušená s vepřovou krkovičkou
a ta krásná kombinace koření, říz té brukve
a šťavnatost toho vepřového
v moment, kdy se dotknou vašich rtů.
A jestli jste Hmong, tak tu chuť znáte.
Víte, že je něco krásného
na té čerstvé hmongské okurce, do které se můžete zakousnout.
A kdykoli se zakousnu a exploduje mi v puse,
vrátí mě to do doby, kdy je mi deset a sedím vedle babičky.
Ona mi krájí tu okurku čerstvou ze zahrádky.
A když si uvědomím, že tohle jsem já a patří to ke mně,
chci to s lidmi sdílet.
Díváte se na oběti těch, kteří byli před vámi.
A to vezmete a jdete s tím dál.
Jednoho dne se vy budete muset obětovat pro další generaci,
aby mohla růst.
To znamená být Hmong.
Utíkal jsem tak daleko a uzavřel kruh.
Vrátil jsem se.
A to na tom, být Hmong, miluju.
Takže kdokoli o tom se mnou chce mluvit,
pojďme. Do toho.
Kdybyste se bavili s našima,
asi by řekli, že jsem dost odmlouvala
a že jsem byla hodně panovačné dítě.
AKTIVISTKA
Mezi Vietnamci je nejhezčí kompliment pro dceru říct,
že je hiu tao, tedy poslušná.
Já nikdy nebyla hiu tao.
ŽENSKÝ POCHOD NA WASHINGTON
Odmítám tu představu, že komunita AAPI je tichá.
Je to hrozný stereotyp a podporuje mýtus o modelové menšině.
V naší historii je spousta asijsko-amerických aktivistů.
Jen se o nich v učebnicích dějepisu nepíše.
Má babička bojovala za svobodu proti Francouzům ve Vietnamu.
Pocházím z rodu lidí, co odmlouvají.
Jmenuji se Amanda Nguyen.
ZÁKON O NÁSILÍ NA ŽENÁCH
Nečekala bych, že budu muset snášet větší nespravedlnost,
než jakou jsem si prošla v den, kdy mě znásilnili.
Studovala jsem astrofyziku na Harvardu.
A během posledního semestru jsem byla znásilněná.
Pamatuju si, jak jsem po prohlídce odešla z nemocnice
a nikdy jsem tak nerozuměla definici osamělosti
jako v tu chvíli.
Dostala jsem poukaz na taxi, co mě vzalo zpět na kolej, kde mě znásilnili.
Teprve po svém utrpení
jsem z první ruky poznala způsoby,
kterými z přeživších znásilnění neustále dělají oběť.
Když jsem zjistila, že výsledky prohlídky po znásilnění můžou za půl roku zničit,
přestože promlčecí lhůta je 15 let,
připadala jsem si zrazená americkým soudním systémem.
Došlo mi, že mám na výběr.
Přijmout nespravedlnost,
nebo vzít změnu do svých rukou.
A tak jsem se rozhodla přepsat zákon.
Tento zákon jsem nazvala
„Listina práv obětí sexuálního napadení.“
Součástí je u uchování sady pro ohledání oběti znásilnění.
Další je právo na vaše zdravotní záznamy.
Dále právo na vaši policejní zprávu.
Předtím to bylo všem přeživším
ve Spojených státech zamítáno.
Když to federální zákon schválil,
pamatuju si, jak jsem šla na schody Lincolnova památníku.
A křičela jsem, co nejhlasitěji to šlo.
Bylo to, jako bych prolomila kletbu.
A to pro mě byla spravedlnost.
Takhle chutnala spravedlnost.
Má láska k vesmíru přišla ještě před mým narozením.
Má rodina uprchla z Vietnamu na lodi
a orientovali se podle nebe,
aby se dostali na svobodu.
Moje máma odešla s dalšími třemi příbuznými.
Mladší sestrou číslo 11,
svým bratrem číslo 3, a synem číslo 2.
Jak plavali a dorazili k lodi,
stříleli po nich kulomety...
všiml si jich Vietkong.
Máma se otočila k číslu 3 a říká:
„Musíme jít. Život nebo smrt.“
Dostali se do mezinárodních vod.
A pak, protože byla bouřka, se loď začala potápět.
Přijela větší loď a zachránila je.
Hodili jim doslova záchranné lano.
Říkala mi, že prostě dáváte jednu ruku za druhou,
děláte krok za krokem.
Když se lidi ptají, jak jsem se rozhodla postavit se americké vládě
nebo OSN,
vzpomenu si na to, jak musela prchat před strážnými, kulomety,
šplhat po laně za bouřky,
a já jen musím poslat e-mail senátorovi.
Když jsem promluvila o svém znásilnění, bylo to velmi stigmatizováno.
Přátelé i blízcí říkali: „Asi bys to neměla dělat,“
včetně samozřejmě
dalších lidí, kteří sdílí mou identitu mladé Asiatky.
A já chápu, odkud se to bere.
Takže nikomu nevyčítám, že má pocit, že analýza nákladů a výnosů
jejich přežití spočívá v jejich mlčení.
Chci, aby lidi věděli, že náš nejmocnější nástroj
je náš hlas.
Nikdy jsem toho nelitovala
MY JSME BUDOUCNOST
POVSTAŇ A PŘEPIŠ ZÁKON
DJ REKHA MUZIKANTKA
Mám v životě tři nejlepší dny.
První nejlepší den byl, když jsem poznala svou partnerku.
Přeslazený, ale pravda.
DJ REKHA UVÁDÍ
Druhý nejlepší den byl SummerStage.
SUMMERSTAGE V CENTRAL PARKU
Nejlepší den mého hudebního života.
Třetí nejlepší den, když jsem získala parkování ve své garáži
po 14 letech.
To je newyorská sračka.
Jak se identifikuju?
To záleží, kde jsem a kdo se ptá, protože identita se mění.
Určitě se identifikuju jako DJ, jako umělec a kurátor.
Myslím, že identita je...
šikmá plocha, když jsem v tomhle projektu.
Mí rodiče měli mými slovy „nezákonné manželství z lásky“
koncem 60. let v Indii.
Byli děti rozdělení Indie.
Narodili se v dnešním Pákistánu
a přestěhovali se do Anglie.
A před mými 4. narozeninami jsme odjeli do Států.
Co ze mě rodiče chtěli mít?
Vím jedno, když jsem začala dělat DJ, tak to nechtěli.
Tohle pro mě rozhodně nechtěli.
Máma jela do Anglie.
Hrál tam zrovna jeden hit.
Přivezla mi ho na kazetě.
Bylo to album Up Front od Malkita Singha.
Je tam i další píseň, kterou mám ráda.
Zpívá se tam „Nebudeme tančit na bělošský disko,“
což je takový poetický.
Na svý šestnáctiny
jsem chtěla oslavu Bhangra.
A chtěla jsem, ať se všichni oblečou indicky.
Byla jsem opak sebenenávisti,
naprostý opak.
A bylo to v našem sklepě.
Když jsem začala dělat DJ,
hodně jsem se zapojovala do aktivismu komunity.
INDOVÉ SE BOJÍ JÍT DO ULIC
Přidala jsem se ke skupině, která původně vznikla
kvůli vlně násilí, která zaplavila Jersey City koncem 80. let,
páchané skupinou, která si říkala Dotbusters.
IND ZBIT GRÁZLY Z DOTBUSTER
Začali jsem vybírat peníze na večírky.
INDIČTÍ VŮDCI PROTI ÚTOKŮM
Tyhle věci pro mě byly neodmyslitelně spjaté,
vytvářet prostor, udržovat komunitu a DJovat.
Asociace hudby Bhangra, když jsem s DJingem začínala,
byli lidé z nižší třídy, pracující třída, taxikáři,
žádní profesionálové,
oni tu hudbu poslouchají, jsou z Paňdžábu.
Chtěla jsem vytvořit prostor, kde do toho půjdeme naplno.
Budeme hrát skutečný věci.
Nápad na Basement Bhangra byl: „Chci hrát tuhle hudbu.“
Miluju hip-hop. Prostě to zahraju.
Chvíli to trvalo, ale chytlo se to. Lidi to pochopili.
Druhý rok v létě byla fronta přes celý blok.
Otvíračka v sedm a pak taneční lekce.
Taneční lekce Basement Bhangra.
Nedělej
kobří taneční pohyby.
Jako by tam byl nějaký hadí zaříkávač. To není dobrý.
O půlnoci to je šílený.
Je to ode zdi ke zdi.
Já prostě jen chci, ať tančí, co nejvíc lidí může.
To je můj cíl.
BASEMENT BHANGRA S DJ REKHA
Tolik přemýšlím o hudebních projektech Basement Bhangra
a že k nim mohlo dojít jedině v New Yorku.
A ještě důležitější to bylo po 11. září,
hlavně pro sikhské muže, s bradkami, v turbanech.
Po 11. září se našim komunitám dělo hodně hnusných sraček.
Pořádali jsme akci 20. září,
devět dní po 11. září, kde jsme si říkali, jestli máme, nebo ne?
Majitel klubu samozřejmě říká: „Raker, musíš to udělat.“
A tehdy jsem se naučila, že párty máš vždycky uspořádat.
Párty musí jet dál.
A tehdy mi fakt došlo, že to není jen párty, je to prostor.
TANEČNÍ LEKCE ZDARMA, 20. 9.
HUDBA: DJ REKHA
Ráda pracuji s vycházejícími umělci,
učím se od nich a učím je.
Je tu mnohem víc jižních Asiatů, kteří dělají hudbu.
A to je vzrušující.
Něco z toho jsou sračky, ale něco je velmi nadějný.
Když vejdeme do dveří, je naše odpovědnost
otevřít je i druhým.
Podle mě je skvělé, že mají jižní Asiaté úspěch
způsobem, který je vidět,
ale jde o to, jaký prostor zabíráme?
Nemůžeme být jen nadšení, že je někdo v kanceláři nebo tak.
A to všeobecné nadšení kolem moci, to je na nic.
A je třeba být k tomu kritický.
Musíme být proti utlačování všech lidí.
NOVINÁŘKA
Když jsem začala pracovat v televizních zprávách,
koukla jsem kolem sebe a viděla samé bělochy.
Byli mí šéfové, mí kolegové,
mí soupeři, lidé, se kterými jsem dělala rozhovor, samí bílí chlapi.
Ve zpravodajské místnosti jsem vždy byla vlk samotář.
Tak jsem se rozhodla, že taky budu bělošský chlap.
Doslova jsem pojala jejich chování.
Suverénnost, nároky a slovník jako dlaždič.
Měla jsem tak prořízlou pusu.
A bylo to tak nevhodné, protože jsem byla
tahle malá květinka,
které lítaly z pusy tyhle sprosťárny.
Kdykoli po mně plivli něčím rasistickým nebo sexistickým,
vrátila jsem jim to stejnou měrou.
Šéf říká: „Řekni, proč jsem tě najal.“
A já na to: „Protože se vám líbí, jak žehlím košile.“
A jemu to přišlo jako ta nejvtipnější věc, jakou kdy slyšel.
A pořád říkal: „Řekni jim to.“ Pořád mě nutil to opakovat.
A já si jen říkala: „Proč jsem to sakra řekla?
Jsem blbá?“
Tak jsem prostě fungovala.
Takhle jsem se vypořádávala s těmi sexistickými prasaty
a rasistickými prasaty.
Pardon.
Mí rodiče se narodili v Číně
a mám čtyři starší sestry narozené v Číně.
Já jediná se narodila ve Spojených státech.
A byla jsem „další holka“.
Narodila jsem se a vyrostla ve Washingtonu D.C.
Když jsem se narodila,
táta zavolal z nemocnice a řekl: „Je to další holka.
Vyberte jí jméno.“
Ségry listovaly ve filmových časopisech.
Řekly: „Obrátíme a to jméno to bude.“
Tak obrátily a tam byla herečka Constance Moore.
Tak mě pojmenovali Constance, ale všichni mi říkají Connie.
Když máma přijela od USA,
neuměla číst ani psát anglicky, ale ani čínsky.
Já ji v osmi nebo v devíti v podstatě naučila číst.
Použila jsem své pohádkové a dětské knížky
a pomohla jí naučit se podepsat,
aby mohla získat občanství.
Ale bylo to pro ni moc těžké.
Moje čtyři starší sestry byly uřvaná, panovačná děcka.
Pořád jely, bla-bla-bla.
A já byla taková tichá,
plachá, nesmělá holka, která nikdy neotevřela pusu.
Mou rodinu šokovalo, když jsem šla do televizních zpráv.
ZPRÁVY V 10
Ségry doslova řekly: „Naše malá Connie, to se podívejme.
Teď mluví k milionům lidí.
Koho by napadlo, že naše malá Connie...“
A já na to...
„Prosím vás.“
Pro mé rodiče byla tragédie, že nemají syny
a podle čínské tradice musíte mít kluky,
protože ti předávají rodné příjmení.
Otec mě vlastně pověřil misí.
Napsal mi v dopise:
„Možná bys ty mohla předat rodné příjmení.“
To jsem bezděčně udělala.
Jednou mi volala novinářka,
Connie Wong, a řekla mi, že ji pojmenovali po mně.
Tak říkám: „Děláte si srandu?“
Její rodiče se jí ptali, jak se chce jmenovat,
když je teď ve Spojených státech.
A jí byly snad jen tři nebo čtyři roky.
Viděla mě v televizi.
Řekla: „Buď Connie nebo Elmo.“
Zjistila, že je celá generace
Asiatek, které se jmenují Connie.
Connie Wong se rozhodla napsat článek
do rubriky názorů v New York Times
a měl být o těch Conniech, které objevila.
A editorka fotografie našla fotografku,
jménem Connie Aramaki,
a přivedla dohromady všechny ty Connie
a mně začaly téct slzy.
Kdykoli si na to vzpomenu, začnu brečet.
Je to úžasný odkaz, o kterém jsem ani nevěděla.
Mít tolik Connie, které jsou pojmenované po mně, je šílené.
Plavání je součástí mého života, co jen pamatuju.
Nevzpomínám si, že bych kdy nebyl ve vodě.
ATLET/AKTIVISTA
Protože jsem se často neprezentoval holčičím způsobem,
na toaletách nebo v holčičí šatně,
šikanovali mě za můj vzhled.
„Ty nejsi holka, jsi převlečený kluk.“
Tak jsem se do plavek oblíkal v autě.
Když jsem šel do šatny bez trička a v plavkách,
bylo to jako moje vstupenka,
aniž by mě šikanovali za to, že nejsem dost holčičí.
Když jsem přemýšlel o genderové identitě, napadlo mě:
„Bože, možná nejsem žena, jak mi všichni říkají.
Možná jsem muž.“
A přemýšlel jsem, co budu proboha dělat se sportem?
Co udělám s plaváním?
Jak můžu být dál atletem,
a zároveň být sám sebou jako trans?
Pořád jsem byl zavázaný plavat za Harvardský plavecký tým,
a konkrétně za ženský tým, když jsem s procedurou skončil.
Když jsem přišel za svou trenérkou, řekla:
„Nevím, ale vyřešíme to.“
A v průběhu roku mi nabídli místo
v mužském plaveckém týmu, protože trenér řekl:
„Když se identifikuješ jako muž, tak plavej za mě.“
HARVARD PLAVÁNÍ & POTÁPĚNÍ
Měl jsem štěstí, že jsem měl takovou podporu
od trenérů, kteří mi umožnili být plně sám sebou
jako transgenderový muž v mužském týmu.
Když jsem oznámil, že jsem trans,
přestalo mě bavit říkat to všem zvlášť,
tak jsem to napsal na Facebook:
„Ahoj, všichni. Jsem transgender.
Zde je info k tomu, co to znamená.
Budu plavat za mužský tým.“
Tak jsem to všem sdělil přes internet.
Mám tři korejské prarodiče.
Halmeoni, hal-abeoji, babička a děda,
mámini rodiče.
Taky mám pratetu, keun-imo.
Halmeoni má taky Facebook, takže než jsem to zveřejnil,
zablokoval jsem ji tam.
Máme taky pár společných přátel, tak jsem jim řekl:
„Prosím, ještě to halmeoni neříkejte.
Řeknu jí to, až budu připravený.“
Pak jsem jí asi měsíc psal dopis.
„Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo, říkám ti to, protože tě mám rád.
Protože tě velmi respektuju a chci tě ve svém životě.“
S mámou jsme se hodně báli.
Možná už do tohohle domu nevkročíme.
A možná se nezřekne jenom mě, ale i mé matky.
Tak jsme si sedli ke stolu.
Přečetl jsem jim to.
Zakončil jsem to: „Mám vás rád.“
A pak jsem čekal.
Dědeček byl první, kdo zareagoval a začal
takovým pomalým tleskáním a říká:
„Tak už ses zbavil kostlivce ve skříni?“
Byl jsem vedle. Dokonce znal tu frázi s kostlivcem.
A řekl: „Gratuluju.“
S mámou jsme byli jako opaření, nevěděli jsme, co říct.
Keun-imo mi stiskla ruku
a šla uvařit čaj. Tak komunikovala svou lásku.
Halmeoni, u té jsem se bál nejvíc.
Kouká na mě tímhle velmi vážným výrazem
a řekne: „Já to věděla.“
„Můžeš být kluk, bratr,“ říká. „Můžeš být muž.“
„Ale dcery se starají o rodiče.“
„Pořád je to tvá odpovědnost, Schuylere, postarat se o rodiče.“
Samozřejmě jsem souhlasil.
Dokonce mám slova bumo-hyodo, starat se o rodiče,
babiččiným rukopisem vytetovaná pod jizvou z mastektomie
přímo u srdce.
Tím vzdávám hold jí
a silným ženám, ze kterých pocházím.
Má halmeoni je Severokorejka.
Pěšky utekla z Pchjongjangu do Soulu,
než Koreu rozdělili na dvě části.
Odešla ve 13 letech se svou matkou
za oceány, aby vychovala mou matku.
Takže to má pro mě velkou hodnotu
a to tetování to symbolizuje.
Když jsem vyrůstal, často jsem slýchával různé
nevhodné komentáře ke svému vzhledu.
„Děti smíšené rasy jsou nejkrásnější.“
„Jsi tak exotická.“
„Asiatky a bělošky jsou nejvíc sexy.“
A to říkali dospělí, mí vrstevníci, mí učitelé.
Velmi nevhodné komentáře o mém vzhledu,
které v sobě měly rasismus, mizogynii.
A pak jsem prošel tranzicí.
A teď jsem ve světě vnímán jako asijský muž.
Je to naprosto jiná zkušenost.
Teď mám prostě pocit, že neexistuju.
Často mi říkají, že nejsem dost chlap.
Hodně lidí vnímá východní Asiaty jako zženštilé, submisivní nebo slabé.
A stejně vnímají trans muže.
Mé mužství je mé.
A jestli ho vy nevidíte, a vnímáte ho jako X, Y, Z, je to v pohodě.
Můžete si o mém mužství myslet, co chcete, ale já vím, kdo jsem.
Má rasová identita a má trans identita mě opravdu donutily,
abych si tu kotvu našel sám.
A teď to vnímám jako superschopnost.
KOMIK/HEREC
Já jsem nejvíc nervózní, když ke mně někdo přijde
a řekne: „Hej, líbil ses mi v...“
a ta pauza, mezi „v“ a tím, co řeknou,
jsou největší nervy.
Zahulíme, uvidíme, chápu.
To bylo tak deset let předtím, než jsem začal dělat komika.
A stává se to nám všem.
Stává se to Hasanovi, Azizovi,
stává se to Kalovi i Harimu.
Stává se to nám všem.
A vždycky jim říkám to samé, když mi řeknou:
„Hej, líbil ses mi v Teorii velkého třesku.“
Říkám: „Ne, to byl ten druhý.“
Jo.
Bylo z toho pár trapných situací.
Čau, jak je, lidi?
Začal jsem se stand-upem po 11. září.
Zrovna jsem si pořídil Xbox.
Kdykoli jsem vylezl na pódium, cítil jsem to napětí mezi diváky.
Jako by: „Zmíní to? Nezmíní to?“
A snažil jsem se to nezmiňovat,
ale nefungovalo to, musel jsem to vytáhnout.
Vylezl jsem na pódium třeba v nějakém menším baru
a všichni na mě napjatě koukali,
tak jsem řekl: „Ahoj, jsem z Pákistánu.“
„My jsme ti dobří,“ to jsem říkával.
„Kde je Usáma?“
To jsem párkrát slyšel.
Když se to stalo dvakrát nebo třikrát,
došlo mi: „Tak jo, nejsou to ojedinělé případy.
Bude se to opakovat.“
Tak si musím vymyslet nějaké odpovědi.
Lidi mě na pódiu nazvali teroristou a já řekl:
„Jestli fakt jsem terorista,
vážně si to u mě chceš rozházet?“
„Kde je Usáma?“ A já: „Nevím,
dlouho jsem ho na schůzkách neviděl.“
Někdo vám něco řekne a vy něco odpovíte
a publikum bouchne.
Milují to. Milují vás.
Zjistil jsem, že jedna úroveň novýho Call of Duty
se jmenuje Karachi, tam jsem sakra vyrostl.
To je tak divný.
„Vaše rodné město je nyní bojiště.“
Kolik bodů za to dostanu?
Pro mě je vyjednávání mé identity stále probíhající projekt.
Pořád nevím.
Ptali jste se, jak se identifikuju.
Já říkám Pákistánec.
Wikipedia říká Pákistánec-Američan.
Fakt nevím, co to znamená.
Takže se necítím úplně jako Pákistánec, protože už to není můj domov.
A necítím se jako Američan, protože vaše členství
ve skupině závisí na tom...
že vás ostatní vnímají jako člena té skupiny.
A chápu, že většina Ameriky mě nikdy nebude vnímat jako Američana.
Takže se necítím jako Američan.
Musíte přijít s něčím, co bude jedinečné pro vás.
Když jsem byl malý, miloval jsem filmy a televizi.
Filmy, TV, videohry.
Bylo dlouhé období v mém životě, kdy jsem se každý den díval na film.
Star Wars a Star Trek, Gremlins, Lovci duchů,
Indiana Jones a tohle všechno.
Ale koukal jsem hodně i na Bollywoodské filmy.
A to zobrazení toho silného,
tichého muže, který nikdy není smutný nebo se nebojí,
to je velká součást Bollywoodských filmů.
Takže jsem na tom vyrůstal a idealizoval si tyto věci,
jako být ten klidný muž, který se postará o rodinu a vyřídí
padouchy a tak.
A teď si uvědomuju, že tahle představa o mužství
mě velice poškodila.
Nesmíte být smutní
ani se bát a vztek je jediná mužská emoce, která je.
Když jdu teď na pódium, chci mluvit o tom, že...
pochopit, jak se cítím a být schopen to vyjádřit,
je síla, víte... Vztek neznamená nutně sílu.
Říct, že se něčeho bojím, je taky síla.
Když teď dělám stand-up,
chci být někdo, kdo vypadá jako já
a mluví o těchto věcech.
A že i když jsem úspěšný a mám velké štěstí,
pořád mám v sobě věci...
které mě děsí.
ZDRAVOTNÍ SESTRA
Přijela jsem do USA koncem 70. let
a jela rovnou do Kansas City.
Když jsem letěla z Filipín,
žena, co seděla vedle mě, mi řekla: „Jste má první Asiatka.“
A řekla to tak pohrdavě,
že jsem jí asi ne moc hezky odpověděla:
„Vy jste má první hlupačka.“
Až do Kansasu bylo ticho.
V 70. a 80. letech byl velký nedostatek zdravotních sester.
Mnoho administrátorů z celých Spojených států
jezdilo na Filipíny a nabírali v Manile
co nejvíc zdravotníků mohli.
To, co jsem si vydělala za 12 měsíců jako vrchní sestra JIPky
ve filipínské nemocnici PHC,
jsem si tady ve Státech vydělala za měsíc.
A můj příběh je stejný jako každé jiné filipínské sestry,
která sem přišla za tou tzv. zelenější trávou,
lepšími možnostmi pro svou rodinu.
Když jsem do USA přijela, bylo mi 25.
Nechala jsem doma manžela a své prvorozené dítě.
Bylo mu jen pár měsíců, když jsem odjela.
Každý měsíc jsem domů posílala půlku výplaty.
Hrozně mi chyběl domov.
Byla jsem velice osamělá.
Doma máme písničku „Manila, Manila.“
Někdo ji pustil na vánočním večírku
a já začala brečet jako šílená.
Můj manžel a mé čtyři děti za mnou přijeli do Států
a usadili jsme se v New Jersey.
A v roce 2019 jsem odešla do penze po 46 letech ve zdravotnictví.
Manžel plánoval jít do penze v listopadu 2020
a chtěli jsme procestovat svět.
Nové zprávy o šíření koronaviru.
V USA je hlášeno minimálně 19 úmrtí.
V březnu 2020 u sledování televize
manžel usnul jako obvykle.
A volali jsme si s dětmi přes FaceTime, protože jsme se nemohli sejít,
a oni říkají: „Mami, nevypadá dobře.“
A tím začala moje noční můra.
Přijali ho do nemocnice, kde jsem pracovala.
Pár dní na to volali doma záchranku znovu, pro mě.
Taky jsem měla COVID.
Kdo by se postaral o manžela, až se vrátí domů?
Já jsem zdravotní sestra, já se o něj postarám.
Takže musím žít.
Byl to Svatý týden a já věřím v sílu modliteb.
Na Velký pátek jsem se cítila povznesená.
O Velikonoční neděli jsem za nemocničním oknem viděla duhu
a řekla jsem si: „Já přežiju.“
Manžel začínal už třetí týden intubovaný na JIPce.
A doktoři mi říkali, že mu dávají tyhle léky
a dávají mu ventilátor, já tomu všemu rozuměla.
Pamatujte, byla jsem sestra intenzivní péče.
A když mi řekli, že mu přidali určité léky,
pokleslo mi srdce.
Mohla jsem ho držet za ruku poslední tři hodiny jeho života.
Přišel mu požehnat kněz, pomodlili jsme se na růženec,
děti mu zavolaly přes FaceTime a já mu pošeptala do ucha:
„Můžeš odejít, táto, je to v pořádku.“
Jak máte jít dál?
Modlím se za něj každý den.
Každý týden ho navštěvuju, nosím mu květiny.
A teď jsem šťastná babička šesti.
Jezdím na Filipíny za příbuznými,
na zdravotnickou misi.
Vždy říkám v tagalštině:
"Ung hindi maronong sap ang hinding, ah hindi mararating saparo on ang."
„Když se nikdy neohlédneš na to, odkud jsi přišel,
nikdy nedorazíš do svého cíle.“
Máme jen jeden život. Ať za něco stojí.
Když vyrůstáte v chudobě, máte motivaci nebýt chudý.
PODNIKATEL
Když sněžilo a měli jsme kalamitu,
svolal jsem kamarády, ať to odházíme.
Měli jsme podnik na sekání trávy.
Naučil jsem se kouzlit a pořádal kouzelnická vystoupení.
Musím to jen protřepat.
5. PROSINCE 1993
Jistě. Všechny jsou svázané.
Nasbíral jsem pokuty v knihovně za stovky dolarů.
Tak jsem jim nabídl, že uspořádám kouzelnickou šou.
Řekl jsem: „Chci jen, ať smažete mé dluhy.“
A oni to udělali.
Říkali mi Hrozný Haroon.
17. ŘÍJNA 1993
V den mého narození Rusové podnikli invazi do Afghánistánu.
Byl jsem tam tři roky.
Otce zatkli za podporu odboje.
Když ho po půl roce z vězení pustili,
rozhodli jsem se odjet.
Mokhtarzadasovi na tom byli celkem dobře.
Přišla inflace, takže Afghánci neměli žádnou cenu.
Byla to totální likvidace.
Když jsme přijeli do Ameriky,
nastěhovali jsem se do dvoupokojáku máminých rodičů
v Marylandu.
Tehdy šestičlenná rodina a mí rodiče.
Moc nevím, jak jsme se tam nacpali.
Bylo tam narváno.
Nemohli jsem si dovolit fakt nic.
Pamatuju, že jsem chodil na oběd zdarma.
Před obědem děti rozdělili.
Zavolali si nás a odškrtli ze seznamu.
Když jsem se posunul ke zlevněnému obědu, říkal jsem si: „Blížíme se.“
Vyrůstal jsem s vědomím, že můj lid
procházel extrémními problémy.
Máma nám pořád vštěpovala, jaké máme štěstí.
A že se musíme snažit, jak to jen půjde,
protože je milion lidí, co by si to s námi vyměnili.
To určitě dost ovlivnilo mé ambice.
Když jsem byl na střední, dělal jsem stáž u marketingové firmy.
Naučili mě, jak tvořit webové stránky.
Prodávali je za tisícovky dolarů různým firmám.
Tak mi došlo, že každá firma, možná i každý člověk,
bude potřebovat webovky.
Tak co vytvořit něco, co bude tvořit jejich webovky?
A tak přišel nápad na FreeWebs.
Mít bráchy, co umí kódovat, je velmi výhodná věc.
Zlanařil jsem je a říkám: „Pojďme to vybudovat.“
Webs jsme založili, když jsem promoval na Marylandské univerzitě.
Potřebovali jsme fyzicky stroje,
servery, na kterých vše poběží.
Stěhovali jsme to z kolejí do bytu do skříně.
Jednoho dne všechno spadlo.
Úplně všechno spadlo.
Na tom serveru jsou stovky tisíc webů a nejedou.
Nechtělo to naskočit. A to je konec firmy.
Tak jsme zavolali Dell a říkají:
„Někdy to může způsobit prach.
Zkuste to rozebrat, vytáhnout kabel a profouknout ho
jako kazetu Nintendo nebo tak,
pak to resetujte a znovu spusťte.“
Tak to rozebereme, vytáhneme kabel, fouknem do něj,
vrátíme ho, spustíme to a ono to celé znovu najede.
Tady to bylo rozcestí ve vesmíru.
Jedna cesta by byla úplně jiná.
Celá naše budoucnost visela na tom smítku prachu.
Mí rodiče moc nechápali,
jakou úroveň úspěchu začínáme mít,
dokud jsme jim neřekli, za kolik jsme firmu prodali
deset let po jejím založení.
Prodali jsem ji za skoro 120 milionů dolarů.
S bráchy jsme seděli u počítače
a jen jsme obnovovali náš bankovní účet.
Najednou tam naskočilo o hodně víc nul.
A tehdy jsme si to uvědomili.
„Ty jo, o mou rodinu je postaráno.“
17. ŘÍJNA 1993
Pro náš další startup
jsem si uvědomil, že je fakt otravné,
když nevíte, za jaká předplatná platíte.
A tak se zrodil Truebill.
Ve světě technologie existuje tzv. jednorožec.
A ten jednorožec je miliarda dolarů a výš.
My tu firmu prodali za skoro 1,3 miliardy dolarů.
„Páni, co s tím udělám, abych si zasloužil,
že jsem k tomu přišel?“
Už jsem toho v životě dokázal dost.
Tak řeknu, co si myslím a vytvořím prostor,
kde bude mít muslimská komunita svůj hlas.
Proto investuju do nezávislé žurnalistiky.
A proto se snažím dostat do Gazy nouzové balíčky pro podvyživené lidi.
Proto jsem pomohl financovat školu
pro sirotky v Afghánistánu.
A snažím se lidi na Twitteru konfrontovat,
když mám pocit, že nejsou upřímní nebo šíří mylné informace.
Pokud já, který mám v této zemi takový úspěch,
nebudu moct říct tyhle věci, kdo to udělá?
Kdo může?
SENÁTORKA
Byla jsem v armádě
jako mladá důstojnice na letecké škole.
Armáda vyvěsila obrázek toho,
jak má vypadat ideální armádní důstojník.
A byl to blond muž na krátko s hranatou čelistí a ostrými rysy.
A já si říkala: „Tak nikdy vypadat nebudu.“
Byla jsem uprostřed mise, když mě zranili a odvedli z Iráku.
Vzpomínám si, jak mě zasáhli.
A že jsem se zoufale snažila přistát s helikoptérou.
Měla jsem utržené nohy a v podstatě mi přesekli ruku.
Dělala jsem jen to, že jsem se probrala
a snažila letět a omdlívala a probírala a snažila letět.
Zmatek, bolest, zoufalství,
protože jsem si myslela, že za to můžu a selhala jsem jako pilot,
jako voják i jako důstojník.
Později mi vysvětlili:
„Ne, pořád ses snažila postarat o své muže.“
Od té doby jsem byla v pohodě.
Hlavně, že jsem splnila svou práci vojáka.
Když jsem prvně kandidovala do senátu
a mluvila o tom, že jsem dcera americké revoluce,
oponent se na mě v debatě velmi pohrdavě podíval a řekl:
„Jasně, vaši rodiče určitě přijeli až z Thajska,
aby bojovali s Georgem Washingtonem.“
Jako by to nebylo možné, tak jsem ho musela opravit.
Říkám: „Vlastně mí předkové bojovali za George Washingtona.“
Jsem napůl běloška, napůl Východoasiatka.
Matka je etnicky Číňanka, ale narodila se a vyrostla v Thajsku.
Takže se identifikuje jako Thajka.
Byl to osud.
Mí rodiče se potkali díky válce ve Vietnamu.
Táta byl v Asii kvůli válce ve Vietnamu.
A zamiloval se do mojí mámy.
Ale on si mou mámu vzal, na rozdíl od spousty ostatních Thajek.
A dodnes dostávám dopisy od thajských Američanů mého věku smíšené rasy.
„Pomůžete mi najít otce?
Jmenuje se Bob a byl seržantem v armádě.“
A láme mi to srdce.
Vyrůstat po válce ve Vietnamu v jihovýchodní Asii
jako americko-asijská míšenka nebyla pozitivní věc.
Kdyby si táta mámu nevzal a my zůstali, neměla bych budoucnost
ani máma by neměla budoucnost,
protože by každý věděl, že jsem dítě vojáka.
Ostatní děti mi říkaly: „Jsi moc velká a neohrabaná,“
protože jsem byla o hodně vyšší než ostatní.
„Ty a tvůj táta smrdíte jako sýr.“
Smíšenou rasu jsem začala vnímat pozitivně až,
když jsem se odstěhovala na Havaj.
V Thajsku pro mě měli označení luk khrung.
Luk je dítě, khrung je půl, takže jste poloviční dítě.
Ale na Havaji jste hapa, což taky znamená poloviční,
ale znamená to jen mix. Je to pozitivní výraz.
To bylo první místo, kde jsem dorostla do své identity.
Byla jsem na základce, když táta přišel o práci
a naši rodinu postihla chudoba.
Tak jsme s mámou tátovi řekly, ať jedeme do Států.
Máma nemohla, protože ještě neměla zelenou kartu
ani vízum
a stejně jsme si cestu pro ni nemohli dovolit.
Když jsem sedala na to letadlo z Thajska na Havaj, řekla mi:
„Musíš převzít vedení.“
Já musela být máma, ale nedařilo se nám.
Nic jsme neměli.
Nakonec jsem se moc pohádala s tátou a řekla:
„Ty už nevelíš, protože nás neuživíš.“
„Seženu si práci.“
Zašla jsem na pláž Waikiki a dostala práci rozdávat turistům letáky.
To byl pro naši rodinu první skutečný příjem.
Prodávala jsem růže,
šidila turisty na pláži při hře volejbalu.
Dělala jsem, že jsem nějaká místní holka
a spojila se s místním chlápkem, který těm turistům řekl: „Hele,
budu s vámi hrát a překecám i tu holku.“
A já vždy: „Jakou? Mě? Fakt? Můžu hrát?“
Taková naše verze toho filmu Bílí muži neumějí skákat.
Většinou jsme brali pět babek za hru.
Byla jsem fakt dobrá.
V životě jsem nedřela tak, jako když jsem byla chudá.
Byla jsem vyčerpaná každý den.
Táta byl vyčerpaný.
A když jsme mohli, pomohli jsme,
jen lidem pomohli trochu vydechnout.
To je politika, kterou dnes podporuji.
STOP VÁLCE NA ŽENÁCH FEMINISTKY BOJUJÍ
Nepovažuji se za přehnaně ambiciózní.
Prostě mi ty věci přišly do cesty a já se jen snažila přežít.
Chtěla jsem po zbytek života pilotovat helikoptéru.
Vstup do politiky mi přišel do cesty,
protože mě štvalo, že se nestaráme o veterány.
Nesnažila jsem se ničeho dosáhnout
a v první kandidatuře jsem neuspěla. Prohrála jsem.
A najednou o mě lidi mluví jako o přehnaně ambiciózní,
ale já se vidím jako někoho,
kdo se jen snaží přežít a něco dělat.
Asi je to velmi asijské.
KOMIK
Byl takový čínský tábor s Biblí,
kam jsme jezdili, na chatu ve Skalnatých horách.
Děcka tam byla vtipná, cool, nadržená, byly to křesťanští puberťáci,
kteří hráli na kytaru a něco spolu měli.
Já takový nikdy nebyl.
Má strategie v těch situacích byla jen být vtipný.
A v jedné ze satir jsem měl hrát Austina Powerse
a napodobovat ho.
Řekl jsem něco jako: „Jo, kotě.“
A celá místnost vybuchla smíchy.
Řekl jsem si: „Tak tohle chci zbytek života dělat.“
Běhal jsem do sklepa koukat na SNL a MAD TV a tyhle pořady se scénkami.
Byl jsem posedlý.
Udělal jsem z toho celou svou identitu,
na střední sem byl v improvizačním souboru, jezdil jsem
do divadla Bovine Metropolis v Denveru hrát představení
s 33letými chlapy, kteří měli problémy s pitím.
Jako 15letý jsem na tom stavěl celý svůj život.
Lidem a hlavně rodičům jsem o tom říkal velmi opatrně.
Snažil jsem se, aby to vnímali jako skutečný sen.
V žádném světě by nedávalo smysl, abych dělal v šoubyznysu,
když řekli: „Obětovali jsme všechno.“
„Proč chceš dělat krátké improvizace?“
Jeden den jsem to já, Cristina Yang, a najednou jsem
pro něj lhala a ohrožovala si kariéru
a souhlasila, že si ho vezmu a budu nosit snubní prsten.
Tak moc jsem miloval Sandru Oh v Chirurzích, že jsem řekl,
že půjdu studovat chemii na NYU jako přípravu na medicínu,
protože chci být jako ona, chci být Cristina Yang.
Přípravu na medicínu jsem dodělal.
A bylo to o tom,
co zobrazovali v médiích,
co pro mě přišlo rodičům bezpečné.
Pamatuju si, když jsem si podruhé dělal MCAT
a rozhodl se neodevzdat
uprostřed testu.
Volal jsem rodičům: „Já to nezvládnu.“
„Nevím, co budu dělat. Něco vymyslím.“
„Ale musím tohle udělat.“
Konkurz na Saturday Night Live se táhl několik let.
Můj manažer tehdy říkal: „Je čas natáčení SNL.“
Můžeš odevzdat pětiminutovou nahrávku, kde hraješ a imituješ postavy.
Neměl jsem moc slavných Asiatů, od kterých se odpíchnout.
Udělal jsem imitaci Kena Jeonga, instruktora SoulCycle,
a imitaci Michiko Kakutaniové.
Nakonec jsem z plných plic křičel,
že je Jeffrey Eugenides patolízal nebo co.
Prostě jsem si jen užíval hru s různými autory
a literárními postavami.
Tak trochu zázrakem jsem si vybral svobodnou cestu.
A řekl jsem: „Udělám to jako cvičení, kde si dělám, co chci.“
Nikdo to neuvidí, nikdy mě nevyberou.
Tak si to užiju pro sebe.“
Vybrali mě na pilotní díl
Awkwafina Is Nora from Queens
to léto, co jsem poslal nahrávku do SNL.
Točili jsme v čínské restauraci.
Byla to scéna s večeří a jedli jsme houby,
kachnu a smaženou rýži.
Byli jsme tam já, B.D. Wong, Awkwafina, Lori Tan Chinn,
tyhle tři různé mikro generace asijských herců.
Stalo se něco fakt poučného,
jak jsem byl na place s ostatními Asiaty a nemusel nic vysvětlovat,
nemusel obhajovat, že tam jsem,
nemusel jsem se držet na okraji, být jen na ozdobu.
Prostě se chápeme.
A to pohodlí a sebevědomí jsem přenesl
do svého posledního konkurzu pro SNL.
Mezi natáčením Nora from Queens,
jsem dal číslo své asistentce a říkám: „Kdyby volalo číslo 212,
prosím, zařvi 'střih', protože to musím vzít.“
Zavolali.
ASIJSKÝ ČLEN OBSAZENÍ
Nabídli mi práci v obsazení SNL.
Přijde mi poetické, že jsem zrovna byl na natáčení Nory, s Awkwafinou
a s ostatními Asiaty,
když se v mém životě změnila tahle věc
a s ní i všechno ostatní.
Jo.
FOTOGRAF
Získal jsem stáž u Pacific Daily News.
PUBLIKOVÁNO NA GUAM
Je tu nový výkonný redaktor.
KDE AMERICKÝ DEN ZAČÍNÁ
Řekl jsem: „Mám radost, jsem připravený se tři, čtyři měsíce
zdokonalovat jako reportér.“
OCHRANÁŘI VARUJÍ PŘED NEDOSTATKEM VODY
Pak se na mě podívá a říká: „Viděl jsem tvé články
a nemyslím, že jsi dost dobrý reportér.“
Bože můj.
Miluju žurnalistku.
Chci zůstat v oboru.
Tak říká: „Máš zkušenosti s focením?“
Tak říkám: „Jo, fotil jsem ročenku.“
Vrátili mi daně
a máma mi pořídila foťák u námořnictva,
tak jsem začal fotit.
Asistoval jsem ve fotolaboratoři.
Jednou za čas
přišli redaktoři do oddělení fotografie.
Já tam byl sám a oni řekli: „Hele, někdo přinesl
tuhle divnou, zmutovanou zeleninu a ovoce.
Můžeš to vyfotit?“
Tak jsem fotil, jak někdo drží dva srostlé melouny kantalupe.
DVOJČATA
Přerostlé okurky a zdeformované dýně.
PĚSTOVÁNÍ OBŘÍHO MANGA
Mutantí zelenina a ovoce, to byl můj první projekt.
Odjel jsem z Guam studovat fotografii a pracovat na pevnině.
Táhlo mi na třicet.
Bylo tam pár reportérů, kteří rok pracovali
na Soudnictví ve věcech mládeže v Michiganu...
DEJTE SYSTÉMU ŠANCI
...a jeho nedostatcích.
Já byl hlavní fotograf toho projektu...
STÁT ZTRATIL PŘEHLED O 120 DELIKVENTECH
...pro Detroit Free Press.
A pak mě napadlo,
že chci dělat něco na střední.
Chci strávit rok na střední.
Vybral jsem si jednu školu.
Byla v severozápadním Detroitu,
kde zavřeli hodně automobilek, takže tam byla nezaměstnanost.
Chodil jsem do tříd.
Fotil jsem sportovce, fotil jsem odpadlíky,
fotil jsem těhotné puberťačky.
Pamatuju, jak jsem šel na maturák a cítil se jako milující otec.
Byly to moje děti a všichni byli nastrojení
a vypadali tak krásně, byl jsem moc pyšný.
Otiskli jsme to a mě nominovali na Pulitzerovu cenu.
Pamatuju, že jsem to volal mámě.
„Ahoj mami, jsem nominovaný na jednu cenu, Pulitzera,
a je to fakt velká věc.
Nejspíš ji nezískám, ale chtěl jsem ti jen říct,
že jsem nominovaný a tak.“
A ona říká: „Neboj, synku,
jdu do kostela sv. Judy a zapálím za tebe svíčku.“
O pár dní později jsem tu cenu získal.
PULITZEROVA CENA
Lidi se ptají: „Jak můžeš vyhrát Pulitzera?“
Říkám: „Ať jde vaše máma do kostela sv. Judy na Guam
a zapálí za vás svíčku.“
HRDÍ DRŽITELÉ PULITZERA UŽ POSEDMÉ!
NEJVĚTŠÍ NOVINY DETROITU
Právě jsem vyhrál Pulitzera.
Byl jsem na vrcholu kariéry a hrozně se mi stýskalo po domově.
Domorodí obyvatelé Guamu se nazývají Čamorrové.
A v čamorrském jazyce máme slovo mahålang.
Mahålang je taková touha, stesk po domově.
Je to chuť cítit vůni svého ostrova.
Mluvil jsem o tom s kamarádkou a ona řekla:
„Tomu stesku ulehčí jedině pocit sounáležitosti.“
A tak jsem se vydal na misi...
patřit, najít ostatní Čamorry, vyprávět jejich příběh.
Jsem jeden ze 250 000 Čamorrů na této planetě.
Jsem na misi a toužím
vyfotit každého z nich do posledního.
Přežili jsme.
Přežili jsme koloniální moc od Španělů po Američany,
invazivní síly Japonců.
Jsme odolní.
Chci to prostě zdokumentovat.
ASTROFYZIČKA
Hrála jsem squash.
Byla jsem na postgraduálním studiu na MIT a neměli tam ženský tým,
tak jsem musela hrát v mužském týmu.
A vlastně mě to potají dost uspokojovalo,
když jsem vlezla na kurt s mužem, který si mě změřil pohledem,
tehdy jsem byla takový malá a mladá,
a řekl: „To zvládnu.“
A neměli tušení, jak umím squash hrát.
Z takového vítězství jsem měla větší radost,
než z jiného.
Část mě prostě vzkvétá z toho,
že jsem ten outsider.
V pákistánské společnosti v každé rodině
touží po tom, mít chlapce.
A když se mámy vlezlí lidi ptali:
„Ty bys nechtěla syna?“
tak jim jen řekla: „Na co potřebuju syna? Mám Nergis.“
Vyrostla jsem v Pákistánu.
Přijde mi to jako velmi zajímavé prostředí.
Vyrostla jsem v zoroastriské rodině.
Chodila jsem na katolickou školu v extrémně islámské zemi,
zároveň od dětství jako zarytý ateista.
Takže to byl takový neustálý kontrast.
Rodiče nám kladli na mysl: „Tady nemáte budoucnost.“
„Musíte jet do zámoří.“
„Nemáme peníze, abychom vás poslali do zámoří.“
„To dokážete jen s pomocí stipendia,
takže zbytek je na vás, děti.“
To byl ten sen.
To změnilo směr mého života
jako nic předtím.
Chvíli jsem si myslela, že budu doktorka.
To je samozřejmě typická asijská rodina.
Můžete být jen pár věcí.
Můžete být doktor nebo inženýr
nebo právník. Na právničku moc pomalu čtu.
Pitvání zvířat jsem nesnášela,
takže to vyřazuje medicínu.
A tak zbýval inženýr. Ale když jsem pak šla na vysokou,
zjistila jsem, že můžete být výzkumník,
ptát se otázky, na které ještě nemáme odpověď.
A vy ji můžete najít.
Můžete být vědec a být součástí objevu.
V roce 2015 jsme poprvé byli schopni
přímo pozorovat gravitační vlny po střetu dvou černých děr.
Taková byla předpověď Einsteinovy teorie obecné relativity
před 100 lety, a teď jsme to viděli.
Takže ta teorie byla správná.
Představovali jsme si vesmír tak prázdný a čistý,
ale to vůbec není.
Je plný drobků a vln a trhlin.
A ta část, která zajímá mě, jsou ty vlny.
Když máte dva předměty jako ty černé díry, které se obíhají, až se srazí,
vytvoří vlny.
My, daleko od místa té kolize,
bychom měli ty vlny vidět. A proč by nás měly zajímat?
Protože ty vlny nám přináší informace o těch černých dírách.
A proč by nás měly ty černé díry zajímat?
Protože ty černé díry jsou stavební bloky našeho vesmíru.
Takže jestli chceme pochopit, jak je vesmír uspořádaný,
musíme pochopit černé díry. A když chceme pochopit černé díry,
musíme změřit jejich gravitaci, protože nevydávají světlo.
A o tom je má práce.
Být minorita můj život ovlivnilo mnoha způsoby.
A ten nejdůležitější je, že jsem zcela v pohodě s tím, že jsem samorost,
outsider v mainstreamové společnosti.
Ať už to, že mi nevadí být homosexuál,
v době, kdy to bylo opravdu těžké,
nebo práce na fyzikálním experimentu, o kterém si každý myslel,
že selže a je hloupé ho zkoušet.
Je v pořádku být jiný.
Jen být vědkyně a být jižní Asiatka,
nebo pákistánská Američanka a být lesba
a být schopná všechny ty věci říct a stále být úspěšná ve vědě,
to znamená, že si to pro sebe můžou představit i ostatní.
AKTIVISTKA
Když si spolu povídají japonští Američané,
často se sebe ptáme: „V jakém táboře byla vaše rodina?“
JAPONCI JEĎTE DÁL TOTO JE BÍLÁ ČTVRT
Ale v mé rodině se o tom nikdy nemluvilo
a já nevěděla dost, abych se ptala.
Takže když na střední mluvili o Pearl Harboru,
měla jsem pocit, že se na mě všichni dívají,
bylo mi stydno, ale nechápala jsem proč.
Nevěděli jsme, kdo vlastně jsme.
Myslím, že jsme všichni procházeli krizí identity,
když jsme se snažili být Američané.
A Američan nebyl barevný, znamenalo to být bílý.
Viděla jsem jiné japonské Američany pospolu a říkala si:
„Nechci být s nimi.“
Cesta do Japonska patřila k tomu hledání:
„Když nezapadám tady, možná zapadnu tam,“
a s velkým šokem a zklamáním jsem zjistila, že nejsem
a nikdy nebudu Japonka.
Měla jsem pocit, že nemám budoucnost.
Ale nějak jsem se vrátila.
Našla jsem asijsko-americká studia.
KONEC LOUTKOVÉMU REŽIMU
Jsme děti migrantských pracovníků
Jsme potomci koncentráků
Synové a dcery stavitelů cest
Kteří zanechávají v Americe stopu
Válka ve Vietnamu nám ukazovala, jak nás lidi vidí...
ŽÁDNÝ VIETNAMEC MĚ NENAZVAL TLUSTÝM JAPONCEM
...vypadali jsme jako nepřátele.
Takže jsme byli nepřáteli, nevnímali nás jako právoplatné Američany.
Poprvé se mi líbilo být japonská Američanka,
když jsem byla mezi ostatními.
Ale nepochodovali jsme jen jako japonští Američané,
ale jako asijští Američané.
Bratři a sestry po celém světě
Nic jsme neuměli. Neměli jsme žádné dovednosti.
Jen jsme viděli potřebu, tak jsme řekli: „Tak jo, musíme něco uspořádat.“
Hodně nápadů jsme brali od Černých panterů.
Nápad, jak sloužit lidem,
zakládat potřebné programy, jako skupiny pro sociální práva,
rodičovské skupiny, veletrhy zdraví a kliniky.
SPRAVEDLNOST OPRAVY HNED!
Po chvíli jsme začali uvažovat, jak je tohle spojené
s tábory a naší zkušeností jako japonských Američanů.
SPOLU ZA SPRAVEDLNOST
NÁRODNÍ KOALICE PRO NÁPRAVU/ODŠKODNĚNÍ
Potřeba po nápravě se stala hlasitější.
I když jsme nevyhráli, museli jsme bojovat.
Nepřišlo nám, že omluva stačí.
Požadovali jsme finanční odškodnění.
„PROMIŇ“ NESTAČÍ 25 000 HNED!
A naše skupina požadovala slyšení nejen ve Washingtonu D.C.,
kde promlouvají jen učenci a zákonodárci,
ale kde můžou mluvit i lidé.
Za 48 hodin nám řekli, ať se sbalíme a odejdeme.
Nechtěla jsem, aby mé děti cítily tíhu toho studu
a odmítnutí svými americkými spoluobčany.
Toto nelidské, kruté zacházení a chování se odehrálo
ve starých dobrých Spojených státech, ne v gestapáckém Německu.
Těžko věřit, že?
To mi naprosto otevřelo oči.
Bylo to poprvé, kdy jsem slyšela lidi mluvit o táborech,
lidi, co vypadali jako má matka.
Ona svůj příběh neřekla
a já chtěla, aby příběh její rodiny zazněl.
Rodinu mé matky odvezli z jejich farmy v Kalifornii
do koncentračního tábora Gila River v Arizoně.
A asi, jak jsem postupně zjišťovala víc,
došlo mi, co to opravdu znamená,
jak sem přišla první generace
a překonala všechny ty zákony a nespravedlnost,
když nemohli být občany, nemohli se ženit,
nemohli vlastnit půdu, nemohli volit.
A přes to všechno tu zůstali a pak je strčili do táborů
a oni o všechno přišli.
Jak má po tomhle všem člověk pokračovat?
Moje matka,
ty tábory drasticky změnily její budoucnost.
Měla v sobě hodně vzteku, pořád i dost hrdosti,
ale zároveň byla ušlapaná těmi tábory.
Asi jsem pořádně neocenila nebo nepochopila
hloubku té ztráty.
Zákon, který se chystám podepsat,
stanoví odškodnění pro každého z 60 000 přeživších.
Tímto uznáváme chybu.
To, co se nám stalo, se stalo spoustě lidí.
Být uvězněn, být vyhnán ze svého pozemku,
to není v této zemi ani ve světě neobvyklé.
ASIJŠTÍ AMERIČANÉ ZA ROVNOST A SPRAVEDLNOST
Odkazem boje za odškodnění je spojení a solidarita.
SOLIDARITA
JAPONŠTÍ AMERIČANÉ PROTI NEZÁKONNÉ VAZBĚ
Protože změna trvá dlouho.
MUSÍME DRŽET SPOLU MLČENÍ ASIATŮ = SPOKOJENOST ASIATŮ
Budujeme něco nového od nuly,
co nám snad pomůže z dlouhodobého hlediska.
Možná tu nebudu,
abych viděla, co to přinese,
ale teď se jen snažíme, a vím,
že to zní velmi idealisticky, ale změnit svět,
změnit systémy,
systémy, které nám neslouží.
ASIJSKO-PACIFICKÉ ZEMĚ PROTI APARTHEIDU
SURFAŘ/VĚDEC
Když mi bylo 16, vyhrál jsem vědecký veletrh.
Jeden virus se šířil
na Severním pobřeží Oahu na krevetových farmách.
Tak jsem vymyslel takový experiment, COVID test na krevetí virus.
Porotci se ptali: „Kdo ti to vyrobil?“
Tak říkám: „Nikdo, vyrobil jsem to ve škole.“
A oni: „Páni, kvalifikovaný.“
Získáváš mezinárodní cestu.
A bývá to v Portoriku a Německu.
Říkám si: „Jedu na výlet!“
Ptám se, kde to je a oni: „V Arizoně.“
Říkám: „Kde je Arizona?“
Bylo tam tak sucho a horko.
Můj vnitřní kompas cítil, že je něco špatně.
Musím zjistit, kde je teď Havaj.
Jdeme s doprovodem do kongresového centra
a já si to namířil rovnou čarou z davu a začal utíkat.
Doprovod říká: „Máme tu běžce!“
Proběhl jsem několik bloků a ven z města,
až jsem doběhl na takovou mýtinu a všude kolem mě byly hory,
kolem dokola, slunce bylo vysoko a pak mi začala téct krev z nosu
a byl jsem na omdlení.
Říkám: „Umírám. Musím se vrátit na Havaj.“
Věděl jsem, že nemůžu daleko.
V dětství jsem musel chodit na školu
a nesnášel jsem, že musím sedět vevnitř. Bylo to na nic.
Hned jak zazvonilo mě vyzvedl táta a jeli jsme na pláž.
Až tam pro mě začalo učení.
Táta nás vždycky poslal na pláž s tím,
ať na břehu nasbíráme různé řasy.
A pak přišel a řekl nám jejich havajský název
a že mají i latinský název.
To je věda.
To samé se surfováním.
Něco jsme si řekli o mořských řasách
a pak jsme vzali prkna a šli surfovat.
Učili jsme se o proudech, o větru.
Jak se hýbe písek, jaké jsou vlny, je odliv nebo příliv.
Kolem té hry bylo tolik informací,
že jsem si začal vážit vědy.
Věda byla jako taková magická schopnost, jak něco předat světu.
Naskytla se zvláštní možnost
jít studovat doktorát z chemie v Kalifornii.
Opustit to jediné, co jsem znal a dát se do něčeho, co nevím,
jaké bude a co to bude obnášet, ale bude to jiné.
První rasismus
jako Havajan jsem pocítil po příjezdu do Kalifornie.
Dostával jsem se do konfliktu s ostatními surfaři o tom,
kde mám surfovat, kolem koho mám surfovat.
Měli tolik pravidel, který jsem neznal.
Jednou se ke mně přiblížil surfař a strčil do mě.
Řekl: „Vrať se domů, odkud jsi přišel.“
A mě to hrozně rozhodilo.
Říkám: „Kámo, chci jet domů.
Nechci tu být.
Nemusím se ti ospravedlňovat.“
Řekl jsem mu: „Pocházím z tohoto oceánu.
Odkud jsi ty?
Víte vůbec, odkud jste vy?“
Přišlo mi, že ten doktorát se vázal s velkou odpovědností.
„Ten Havajan s doktorátem, ty nám pomůžeš.“
Je to hrozný tlak, abyste někým byli.
Já chci jen být v oceánu.
Zapojil jsem některou technologii, kterou jsme v laboratoři vyvíjeli,
do vědeckého projektu, abych zjistil,
zda jsou v oceánu molekulární podpisy, které můžeme objevit,
které sdílí surfaři po celém světě.
Poslední zoufalý pokus zůstat na škole.
Oslovil mě jeden autor a udělal jsem rozhovor.
Najednou mi volají z New York Times
a jsem na hlavní stránce vědecké sekce.
JSME NEMOCNÍ Z MOŘE? SURFAŘI MAJÍ ODPOVĚĎ
Rozhovory a telefonáty z NBC a NPR a Nat Geo,
tyhle slavné vědecké instituce, dostal jsem se do kouzelné země nerdů.
Tohle pro mě bylo moc důležité,
protože dostat světové uznání,
věděl jsem, že příběhy, které tak uznali,
nebyly mé, ale mého lidu.
To mě přesvědčilo vrátit se domů.
Doma můžu být sám sebou.
15 PŘÍBĚHŮ Z ASIJSKÝCH A PACIFICKÝCH DIASPOR
Překlad titulků: Eva Haasová