Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Голяма част от Америка няма да ме приеме като американец.
Нямаме единен език.
Нямаме единна религия, нито единна идентичност.
АЗИАТСКИ АМЕРИКАНЕЦ
ТИХООКЕАНСКИ ОСТРОВИТЯНИН ХАВАЙСКИ ПРОИЗХОД
ААТО ААТОХП
Не разбирам защо има категория "азиатски тихоокеански островитянин".
ВСИЧКИ С "А"
15 ИСТОРИИ ОТ АЗИАТСКАТА И ТИХООКЕАНСКАТА ДИАСПОРА В АМЕРИКА
Кой си ти?
Как се възприемаш?
Каква е твоята идентичност?
САНДРА О АКТРИСА
Като азиатски американец ли? Като канадец ли?
Като американец ли?
И ми се иска да използвам нещо по-общо,
например нито едно от тези или всичките.
Мисля, че голяма част от разбирането ми за света,
съзнателно и подсъзнателно,
идва от това, че съм азиатка в едно бяло общество.
Мисля, че голяма част от борбата и разбирането
са били първо за тази идентичност.
Истинската битка се води вътре в нас.
Но трябва да преминем през по-видимите битки,
както когато искат да говориш с конкретен акцент,
да изглеждаш по определен начин и други,
и чак тогава можеш да убиеш този дракон в себе си.
И когато наистина започнах да го осъзнавам,
започна да ми пука по-малко.
СЛАВА
АКАДЕМИЯ НА ИЗКУСТВАТА
Много силно влияние за мен
беше телевизионният сериал "Слава".
Тогава видях, че има такова място,
където едни деца правят това, което и аз бих искала да правя.
Но моето израстване и откриването на общността от хора,
които са с подобен произход и външност като мен,
беше бавен процес.
Бяхме толкова малко и много разпръснати.
Бяхме много далеч. "Дан е на Хаваите..."
и си работи там.
Джон Чо пък работи някъде ей там.
Нямаше как да сме повече от един.
И се чувстваш...
самотен, защото системата го прави така.
Така се чувстваш.
Където и да си, можеш да научиш нещо,
дори и да не те искат там.
В известен смисъл на такива места научаваш най-добрите уроци.
Как да съществуваш там, където не те искат?
Или не те уважават?
Бяха други времена.
Фактът, че половината актьори в "Анатомията на Грей" не бяха бели,
беше голяма работа. Беше просто...
Да си замълчим.
Карай и да видим дали ще ни се размине.
Леле, стана голям хит!
Това е чувство,
което познавам, и се надявам да е в миналото.
Чувството за произхода ми.
Да се промъкнем тихо и дано никой да не забележи,
Така може би ще можем да съществуваме.
Много се надявам, виждам го и все още се надявам,
че този начин на мислене вече е отминал.
Сега искам само да разказвам истории,
където героите притежават такова културно измерение.
Не просто да обикалям по цял ден и да ям кимчи,
и да говоря за корейското кино.
Не знам. Не е това идеята.
А да може това измерение да се открехне,
защото преди беше затворено.
Защо ли? Защото по онова време така беше по-приемливо
в мейнстрийм историите за бели.
Белите актьори никой не ги пита:
"И какво е да си бял актьор на 20?
А на 30? На 40? А на 50?"
Никой не ги пита, а би трябвало.
Тогава не знаех, че можеш да си избереш американско име!
ЙИА ВАНГ ШЕФ ГОТВАЧ
Никой не ме уведоми,
че мога да си сменя името.
Толкова много азиатски приятели,
най-вече хмонги, го направиха.
Щях да съм Оптимус Прайм или нещо подобно.
Щеше да е толкова яко!
ХМОНГСКИ ГОТВАЧ НА ПОЛУФИНАЛ
Така си останах Йиа.
РАДИО УИСКОНСИН 13 ФЕВРУАРИ 2023 Г.
На родния ни език "Йиа" буквално означава железен тиган или уок.
Хмонгските деца се смееха и питаха: "Къде е йиа?
Не този, а другия."
Малкият ми брат е Гонг Хмонг,
което означава "Божия благословия".
Той получава Божия благословия, а аз съм тиган!
ВАНГ, ЙИА T-455161
Роден съм в бежански лагер
в северен Тайланд, наречен "Бан Винай".
Дойдох в САЩ,
когато бях на четири години и половина.
Израснах в малко градче в централната част на Уисконсин
предимно сред бели и бяхме семейство Ванг.
Не исках да бъда хмонг.
Докато растях, живеех два различни живота.
Думата "мика" значи "американец" на хмонгски.
В училище живеех като мика, а у дома - като хмонг.
ЯСТРЕБИ 70
Най-важно беше да бъда като другите.
Дори баща ми ни казваше, че иска да четем книги
и да гледаме телевизия.
Не искаше да имаме хмонгски или азиатски акцент.
Ако мога да говоря като тях, да се държа като тях,
ако познавам тяхната попкултура,
няма да ми се присмиват
и да ме смятат за особен и различен.
Когато бях в училище, се стараех
мика приятелите ми, белите ми приятели,
американските ми приятели да ме смятат за американец.
Аз съм един от вас.
Те ми бяха приятели и буквално ми хващаха лицето,
хващаха ми очите и ми ги отваряха по-широко.
Дори питаха: "Сега по-добре ли виждаш?
Сега по-добре ли виждаш?"
И си мислех, че така правят приятелите.
И се смеех и виках: "Май да."
Представете си, че сте осемгодишно дете,
майка ви дава обяд за училище.
Тя работеше много, за да се грижи за сина си.
За нея това значеше, той да е нахранен.
После на обяд попадаш на подигравателите.
Те казват, че храната ти смърди и не те искат до себе си.
Знаете ли какво правех? Изхвърлях си храната,
за да останем приятели и да съм готин.
А когато се прибирах, я лъжех:
"О, да, изядох всичко."
Това беше Йиа на осем или девет години.
И ако превъртиш напред 30 години,
сега ме е срам за това глупаво хлапе.
Ако можех да се върна и да кажа нещо на онова дете,
щеше да е: "Не се притеснявай, приятел.
След 20 години ще ти обясняват за азиатската кухня,
колко хубав бил рибеният сос,
как са открили соса от стриди,
даже как имали срирача сос вкъщи."
Да, мои бели приятели, мика, сега казват:
"О, да, ядох едно нещо
и беше с нещо като крем от скариди.
Беше адски добро." А ти им казваш:
"Да, братле, това го ядем всеки вторник."
Когато бях малък, ако имаше голямо тържество в задния двор,
момчетата имаха дъска за рязане
и един голям сатър.
Просто кълцаш всичко на ръка,
после пълниш наденици
заедно с лелите, майките и бабите.
И помагаш за ориза или нудлите,
увиваш или пържеш.
Всички момчета се въртяха край барбекюто.
Баща ми, както държеше щипките, ми ги подаде.
Цял живот се подготвяш за този момент
да обръщаш месото на скарата.
И си спомням, че после казах: "Мамо, мириша като татко!"
Усещах миризмата на изгоряло дърво и огън по себе си
и се мислех за готин.
Не говорех с белите си американски приятели за това.
Избягах от това призвание.
Баща ми претърпя много тежка злополука.
А той е моят герой.
Бил се е във война и е оцелял.
Доведе ни в тази страна.
И си казах: "Ако татко умре, всичко, свързано с него,
цялото му наследство умира."
Това промени отношението ми към хмонгската кухня
и какво означава да си хмонг.
Смятам, че моята роля
е да помня историята и храната, която ядем.
Нещо в нея подхранва душата ми.
Има нещо в серепската горчица,
задушена със свински вратни кости,
и това прекрасно съчетание на подправки, тази пикантност от горчицата
и мазнината от свинското,
щом докоснат устните ти.
Ако си хмонгско дете, този вкус ти е познат.
Има нещо красиво
в прясната хмонгска краставица, когато я захапя.
И всеки път, когато усетя сока и,
се връщам в миналото, когато съм на десет и седя до баба,
която ми реже краставицата, току-що набрана от градината.
И когато разбрах, че това съм аз, че това е част от мен,
поисках да го споделя с другите.
Виждаш саможертвите на хората, които са дошли преди теб.
Стъпваш на това и продължаваш напред по този път.
Един ден ти ще трябва да правиш жертви за следващото поколение,
за да може то да расте.
Ето това означава да си хмонг.
Толкова далеч стигнах, сякаш направих кръг.
Върнах се в началото.
Това обичам в произхода си.
И ако някой иска да си говорим за това,
ето, насреща съм.
Ако питате родителите ми,
ще кажат, че много съм се отговаряла
и много съм командорела като дете.
АМАНДА НГУЕН АКТИВИСТ
На виетнамски най-голямата похвала за една дъщеря
е хю тао, което значи, че е послушна.
Никога не съм била хю тао.
ЖЕНСКИ ПОХОД ВЪВ ВАШИНГТОН
Отхвърлям идеята, че общността ААТО е мълчалива.
Това е стереотип и е част от мита за примерното малцинство.
Има много активисти американци от азиатски произход.
Просто не се споменават в учебниците по история.
Баба ми беше борец за свобода срещу французите във Виетнам.
Аз съм потомка на хора, които не мълчат.
Казвам се Аманда Нгуен.
НАСИЛИЕТО СРЕЩУ ЖЕНИ
Не съм си мислила, че ще ми се наложи да понеса по-голяма несправедливост
от преживяното, когато ме изнасилиха.
Учех астрофизика в Харвард.
Последния семестър бях изнасилена.
Спомням си как излязох от болницата след края на прегледа.
Повече от всякога разбрах какво значи да си самотна
в този момент.
Получих ваучер за такси, за да се върна в общежитието, където бях изнасилена.
Едва след преживяното изпитание
станах пряк свидетел как
жертвите на изнасилване отново стават жертви.
Пробата при изнасилване може да се унищожи след шест месеца,
въпреки че давността е 15 години.
Почувствах се предадена от американската наказателна система.
Осъзнах, че имам избор.
Да приема несправедливостта
или да поема нещата в свои ръце.
Затова реших да преработя закона.
Законът, който написах, е
"Права на жертвите на сексуално насилие".
Включва съхраняване на пробата при изнасилване.
Също правото на достъп до медицинския ти картон.
Също правото на достъп до полицейския доклад.
Преди залагането им в закона, това беше отказвано
на оцелелите в Съединените щати.
Когато приехме федералния закон,
помня как отидох на стъпалата на Мемориала на Линкълн.
Просто изкрещях с всичка сила.
И сякаш някакво проклятие се вдигна.
За мен това беше моята справедливост.
Усещане за справедливост.
Любовта ми към Космоса започна още преди да се родя.
Семейството ми са бежанци, пристигнали с лодка от Виетнам.
Използвали звездите, за да се ориентират
и да намерят пътя към свободата.
Майка ми тръгнала с още трима души от семейството,
по-малката си сестра, номер 11,
брат си, номер 3, и сина на номер 2.
Тъкмо когато стигнали лодката с плуване,
чули картечници.
Виетконг ги забелязали.
Майка ми се обърнала към номер 3 и казала:
"Трябва да тръгваме. Сега или никога."
Стигнали до международни води.
И понеже имало буря, лодката потъвала.
Един кораб дошъл и ги спасил.
Хвърлили им спасително въже.
Разказвала ми е как просто поставяш едната ръка пред другата,
единия крак пред другия.
Когато хората ме питат как съм решила да се изправя срещу правителството на САЩ
или ООН,
си мисля как тя е бягала от стражите и картечниците
и се е катерила по въжето,
а аз трябва просто да изпратя имейл на един сенатор.
Когато разказвах за изнасилването си, темата беше стигматизирана.
Приятели и близки казваха: "Не мисля, че трябва да го правиш."
Включително, разбира се,
други млади азиатки като мен.
И аз разбирам защо смятат така.
Затова не виня никого, ако смята, че положителната част
в оцеляването им зависи от мълчанието им.
Нека хората знаят, че най-мощният инструмент,
който имаме, е нашият глас.
Никога не съм съжалявала.
НИЕ, БЪДЕЩЕТО
ВЪЗСТАНИ, ЗА ДА ПРЕНАПИШЕШ ЗАКОНА
ДИДЖЕЙ РЕКХА МУЗИКАНТ
Имам три най-хубави дни в живота.
Първият е денят, в който срещнах партньора си.
Да, сладникава работа.
БАНГРА В МАЗЕТО
Вторият е Лятната сцена.
ЛЯТНА СЦЕНА СЕНТРЪЛ ПАРК
Най-добрият в музикално отношение.
Третият най-добър ден е когато получих паркомясто в гаража
след 14 години чакане.
Нюйоркска му работа.
Как се самоопределям ли?
Зависи къде съм и кой пита, защото идентичността ми се променя.
Естествено, определям се като диджей, като творец, като куратор.
Мисля, че идентичността
е сложен въпрос, затова участвам в този проект.
Родителите ми са сключили нещо като "незаконен брак по любов"
през 60-те в Индия.
Бяха деца на разделението на Британска Индия.
Родени са в днешен Пакистан,
после се преместили в Египет.
После се преместихме в САЩ точно преди да навърша пет години.
Какво искаха да стана ли?
Знам само, че не искаха да бъда диджей.
Определено не искаха да се занимавам с това.
Майка ми замина за Англия.
Имаше една песен, беше много популярна.
Тя ми донесе една касета.
Албумът "Ъп фронт" на Малкит Синг.
Още една песен там много ми харесва.
Пее се: "Няма да танцуваме на диското на белите хора."
Което си е чиста поезия.
На шестнадесетия си рожден ден
исках да направя Бангра парти.
Исках всички да са с индийски дрехи.
Аз бях обратното на самоомразата.
Пълна противоположност.
Това беше буквално в мазето ни.
Отначало като диджей се занимавах
най-вече с дейности за общността.
ИНДИЙЦИТЕ СЕ СТРАХУВАТ ДА ВЪРВЯТ ИЗ ГРАДА
Бях част от група, създадена първоначално
след вълната от насилие, която се разрази в Джърси Сити в края на 80-те години,
извършена от група, която се наричаше Точкобойци.
ИНДИЕЦ, ПРЕБИТ ОТ ТОЧКОБОЙЦИ
Започнахме да събираме пари чрез партита.
ИНДИЙСКИ ПРОТЕСТ СРЕЩУ НАПАДЕНИЯ
За мен тези неща бяха неразривно свързани.
Да създавам пространство, общност и да съм диджей.
Когато започнах, бангра музиката се свързваше
с хора от по-ниските класи като таксиметрови шофьори,
които не са професионалисти.
Те слушат тази музика, те са от Пенджаб.
Исках да създам пространство, където да живеем на макс.
Ще свирим истинската музика.
БАНГРА В МАЗЕТО
Идеята на "Бангра в мазето" беше тази музика.
Обичам хип-хоп. Хайде да си го пуснем.
Не стана веднага, но хората го харесаха.
Лятото на втората година вече имаше опашки до ъгъла.
Отваряме в седем, следва урокът по танци
на "Бангра в мазето".
Не прави
движения като кобра, докато танцуваш.
Приличаш на дресьор на змии, не бива така.
В полунощ е лудница.
От стена до стена.
Просто искам колкото се може повече хора да танцуват.
Това е целта ми.
БАНГРА В МАЗЕТО С ДИДЖЕЙ РЕКХА
Много си мисля за музикалните проекти на "Бангра в мазето"
и как можеха да станат само в Ню Йорк.
ДИДЖЕЙ РЕКХА
След 11 септември започнаха да идват още повече хора,
много сикхи с бради и тюрбани.
Много лоши неща ставаха с общностите ни тогава.
Имахме събитие на 20-ти,
само девет дни след 11 септември. Питахме се: "Да го правим ли?"
Разбира се, собственикът на клуба каза: "Ракха, просто го направи."
И тогава си научих урока, че парти трябва винаги да има.
Купонът трябва да продължи.
Тогава осъзнах, че това не беше просто парти, а пространство.
БАНГРА В МАЗЕТО БЕЗПЛАТЕН УРОК ПО ТАНЦИ
МУЗИКА: ДИДЖЕЙ РЕКХА ВИЗУАЛИЗАЦИЯ: ЛУЗИД
Харесва ми да работя с изгряващи творци,
да се уча от тях и те от мен.
Има още много южноазиатци, които се занимават с музика.
И е вълнуващо.
Част от нея не струва, но друга има голям потенциал.
Когато минаваме през вратата, носим отговорност
да преведем и други хора през нея.
Мисля, че е страхотно, че южноазиатците постигат успех
по такива видими начини.
Но какво пространство заемаме?
Не може да се радваме само защото някой си има офис.
И това всеобщо възхищение от властта е гадно?
Трябва да гледат критично.
Трябва да говорим против потисничеството над всички хора.
КОНИ ЧУНГ ЖУРНАЛИСТ
Когато започнах работа в телевизионните новини,
се огледах и видях само бели мъже.
Такива бяха и шефовете ми, и колегите ми,
и конкурентите ми, хората, с които разговарям - все бели мъже.
Винаги, когато влизах в нюзрума, бях като вълк единак.
Реших, че и аз ще бъда бял мъж.
Буквално възприех цялото им поведение.
Надух се, реших, че съм права, и говорех мърсотии.
Ама големи мърсотии.
И беше много неподходящо, защото бях
едно малко лотосче,
а какви грозни думи се изливаха от устата ми.
Всеки път, когато подхвърляха нещо, което беше или расистко, или сексистко,
им го подхвърлях обратно по расистки и сексистки начин.
Шефът ми вика: "Кажи им защо те наех."
Казах: "Харесва ти как ти гладя ризите."
Смяташе, че е най-смешното нещо, което някога е чувал.
И повтаряше: "Кажи им." Искаше да го повтарям.
И си помислих: "Защо ли го казах?
Луда ли съм?"
Просто така действах.
Това беше моят начин да се справя със сексистките свине.
И с расистките.
С извинение.
Родителите ми са от Китай
и имам четири каки, също родени в Китай.
Аз съм единствената, родена в Съединените щати.
А бях "поредното момиче".
Родих се и израснах във Вашингтон, окръг Колумбия.
Когато съм се родила,
баща ми се обадил от болницата и казал: "Поредното момиче.
Измислете и име."
Сестрите ми четяха киносписания.
Решили да отворят наслуки и така да изберат името.
Разгърнали и попаднали на актриса на име Констанс Мур.
И ме кръстили Констанс, но всички ми казваха Кони.
Когато майка ми дошла в Съединените щати,
не можела да чете и пише на английски, нито на китайски.
Та когато бях на осем или девет, аз я научих да чете.
Използвах малките си детски книжки.
Помогнах и да се научи да се подписва,
за да може да получи гражданство.
Но за нея беше много трудно.
Четирите ми каки само командореха и крещяха.
По цял ден не млъкваха.
А аз бях тихичък,
плах, срамежлив човек, който никога не си отваряше устата.
Семейството ми се изненада, като заработих в новините.
НОВИНИТЕ В ДЕСЕТ
Сестрите ми буквално казаха: "Нашата малка Кони, представяш ли си.
Говори пред милиони хора.
Кой да предположи, че нашата малка Кони..."
А аз казвах:
"Я стига."
Трагедията за родителите ми беше, че нямаха синове,
а според китайската традиция трябва да имаш синове,
защото момчетата продължават фамилното име.
Баща ми ми възложи тази мисия.
Написа ми в едно писмо:
"Може би ти ще продължиш името."
Подсъзнателно точно това направих.
Един ден ми се обади журналистка,
Кони Уонг, която ми каза, че е кръстена на мен.
"Шегуваш ли се?" викам.
НОВИНИ
Родителите и я питали как иска да се казва,
след като вече е в Съединените щати.
А тя била само на три или четири години.
Видяла ме по телевизията.
И казала: "Или Кони, или Елмо."
Открила, че има цяло поколение
азиатски момичета, които се казват Кони.
Кони Уонг реши, че ще напише статия
за рубриката "Мнения" на "Ню Йорк Таймс",
специално за всички Кони-та, които била открила.
А фоторедакторът намерил фотограф
на име Кони Арамаки,
та тя събра всичките Кони-та
и аз направо се разплаках.
Разплаквам се всеки път, като си спомня.
Това е невероятно наследство, което дори не знаех, че съществува.
Това, че всички тези Кони-та са кръстени на мен, е просто невероятно.
Откакто се помня, плуването е част от живота ми.
Не си спомням период, в който да не съм бил във водата.
СКАЙЛЪР БАЙЛАР СПОРТИСТ / АКТИВИСТ
Тъй като често не се представях по момичешки начин,
в дамската тоалетна или в съблекалнята
често ме тормозеха за външността.
"Ти не си момиче" или "Ти си момче, преоблечено като момиче."
Затова си слагах банския в колата.
Когато влизах в женската съблекалня без блуза, за да се вижда банският,
това ми беше като билет за душовете,
без да ме тормозят, защото не приличам на момиче.
Когато размишлявах върху половата идентичност,
реших, че може би не съм тази жена, за която всички ме мислят.
Може би съм мъж.
И си казвам: "Боже, какво ще правя със спорта?
Какво ще правя с плуването?"
Как ще успея да съм себе си като спортист,
ако се опитвам да съм себе си като транс човек?
Бях решил да се състезавам за плувния отбор на Харвард
и по-специално женския отбор, след като приключа с лечението.
Когато се разкрих пред треньора на женския отбор,
тя каза: "Не знам, ще го измислим."
И същата година ми предложиха място
в мъжкия отбор, защото треньорът каза:
"Ако се самоопределяш като мъж, плувай за мен."
ХАРВАРД - ПЛУВАНЕ И СКОК ВЪВ ВОДА
Имах късмета на подкрепа
от треньорите, които помогнаха да разгърна потенциала си
като транс мъж в мъжкия отбор.
В процеса на разкриване като транс
ми писна да казвам на всички поотделно.
Написах един дълъг пост във Фейсбук.
"Хей, хора, аз съм транс.
Ето малко информация какво значи това.
Ще плувам в мъжкия отбор."
Споделих го с всички в интернет.
Имам трима корейски роднини.
Халмеони и халабеоджи, баба и дядо,
родителите на майка.
Имам и една пралеля, моята кюнимо.
Халмеони има профил във Фейсбук, така че преди да го публикувам,
я блокирах там.
Имаме и общи приятели, затова им казах:
"Моля, още не казвайте на халмеони.
Аз ще и кажа, когато реша."
И след около месец и писах едно писмо.
"Халмеони, халабеоджи, кюнимо, Казвам ви го, защото ви обичам.
Защото много ви уважавам и искам да сте част от живота ми."
С майка ми много ни беше страх.
Може би никога повече няма да ни приемат в дома си.
И може би тя ще се отрече не само от мен, но и от майка ми.
Седнахме в кухнята.
Прочетох им писмото.
Накрая казах: "Обичам ви."
И зачаках.
Дядо ми беше първият, който реагира, като започна
едно старческо ръкопляскане и каза:
"Значи се разкриваш?"
Останах без думи, че използва този израз.
И добави: "Честито."
С мама сме шашнати, изгубили сме ума и дума.
Кюнимо ме стисна за ръката
и стана, за да направи чай. Беше изразила любовта си.
Халмеони, човекът, за когото най-много се тревожех,
ме изгледа с едно много строго изражение
и каза: "Знаех си."
"Можеш да бъдеш момче, каза, можеш да бъдеш мъж.
Но дъщерите се грижат за родителите си.
Все още имаш отговорност да се грижиш за родителите си."
Съгласих се.
Дори тези думи "бумо-хьодо", грижи се за родителите си,
са татуирани с почерка на баба ми под белега от мастектомията,
близо до сърцето ми.
Така почитам както на нея,
така и силната женственост, от която произхождам.
Халмеони е от Северна Корея.
Вървяла пеша от Пхенян до Сеул, за да избяга,
точно преди Корея да се раздели.
Била на 13 години и заедно с майка си преминали океаните,
а после отгледала майка ми.
Нося тази дълбока ценност в себе си,
а татуировката е част от този символ.
Докато растях, често чувах най-различни
и много неподходящи коментари относно външния ми вид.
"Бебетата от смесени бракове са най-красиви.
Много си екзотична.
Азиатско-белите момичета са най-секси."
Това идваше от възрастните около мен, от връстниците ми. Идваше и от учителите.
Много фетишизиращи коментари за външния вид,
в които се прокрадваха расизъм и женомразие.
И тогава смених пола си.
И сега в света ме възприемат като мъж азиатец.
Това е съвсем различно преживяване.
Сега се чувствам сякаш не съществувам.
Често казват, че не съм достатъчно мъжествен.
Възприемат мъжете от Източна Азия като женствени, примирени или слаби.
Така гледат и на транссексуалните мъже.
Мъжествеността ми си е моя.
И ако не я виждате, или мислите, че трябва да е различна, хубаво.
Мислете каквото искате, аз знам кой съм.
Моята расова и транс идентичност наистина ме принудиха
да намеря тази опора сам.
Сега го възприемам като суперсила.
КУМАИЛ НАНДЖИАНИ КОМИК / АКТЬОР
За мен най-голямото притеснение е, когато някой се приближи
и каже: "Ей, страхотен беше в..."
и тази пауза след "в..."
е огромно притеснение.
"Харолд и Кумар" разбирам.
Беше около десет години, преди да захвана комедия.
Случва се и на останалите.
Случва се на Хасан, случва се на Азиз,
случва се на Кал и на Хари.
Случва се на всички ни.
И винаги отговарям, когато някой каже:
"Беше страхотен в "Теорията за големия взрив".
Казвам: "Не, онзи е другият."
Да.
Имало е неловки ситуации.
Как сте, хора?
Започнах да правя стендъп точно след 11 септември.
Тъкмо си купих Екс Бокс.
Всеки път на сцената, усещах напрежение в публиката.
Питаха се: "Дали ще го спомене?"
И се опитвах да не обръщам внимание.
Не се получаваше. Трябваше да го засегна.
Излизах на сцената и ако съм в бар или нещо подобно,
всички ме гледат някак си напрегнато
и казвам: "Здравейте, аз съм от Пакистан.
"Ние сме добрите." Нещо такова казвах.
"Къде е Осама?"
Няколко пъти ме питаха.
След първите два-три пъти,
си казах: "Добре, това не са единични случаи.
Ще продължава да се случва.
Трябва да измисля отговори, които да си запомня."
Наричаха ме терорист на сцената, а аз им отвръщах
"Е, ако съм терорист,
ще рискуваш ли да ме ядосаш?"
"Къде е Осама?" Викам: "Не знам.
Отдавна не е идвал на срещите."
Някой ти казва нещо, ти му отговаряш
и изведнъж публиката избухва.
Много им харесва. Харесват и теб.
Разбрах, че едно от нивата в новата игра "Кол ъв дюти"
се нарича Карачи, където всъщност съм израснал.
Много е странно.
"Твоят роден град вече е бойно поле.
Колко точки ще спечелиш?"
За мен търсенето на идентичност все още е незавършен проект.
Все още не знам.
Попитахте ме как се самоопределям.
Може би пакистанец.
Според Уикипедия пакистански американец.
Не точно означава това.
Не се чувствам напълно пакистанец, защото това вече не е моят дом.
Не се чувствам и американец, защото членството ти
в тази група зависи от това
останалите членове да те възприемат като член.
А голяма част от Америка никога няма да ме приеме като американец.
Та не чувствам и такъв.
Трябва да измислиш нещо, което е уникално за теб.
Когато бях малък, много обичах филмите и телевизията.
Филми, телевизия, видеоигри.
Имаше един дълъг период, в който гледах по един филм всеки ден.
"Междузвездни войни", "Стар Трек", "Гремлини" и "Ловци на духове",
"Индиана Джоунс" и всякакви такива.
Но гледах и много боливудски филми.
И точно този образ на един силен
и мълчалив мъж, който не тъжи, нито изпитва страх,
е голяма част от филмите от Боливуд.
И като малък обожавах тези неща.
Да си стоик, който се грижи за семейството си
и надвива лошите и така нататък.
Сега си давам сметка, че тази представа за мъжествеността
всъщност много ми навреди.
Че не може да си тъжен
и не може да си уплашен, а гневът е единствената мъжка емоция.
Сега, когато изляза на сцената, искам да говоря за това
как, ако разбирам как се чувствам и ако мога да го изразя,
това също е сила. Гневът не е непременно сила.
Да кажеш "Страх ме е" също е проява на сила.
И когато правя стендъп,
искам да съм човек, който прилича на мен
и говори за тези неща.
Въпреки че съм успял и имам голям късмет,
все още нося тези чувства в себе си.
И те ме плашат.
МАДЕЛИН Ю МЕДИЦИНСКА СЕСТРА
Дойдох в Съединените щати в края на 70-те години
и веднага отидох в Канзас Сити.
Когато летях от Филипините,
жената, седнала до мен, каза: "Ти си първата ми азиатка."
И го каза по толкова обиден начин,
че отвърнах вероятно не много учтиво
с "Ти си първата ми глупачка."
Пътуването до Канзас Сити мина в тишина.
През 70-те и 80-те години имаше недостиг на медицински сестри.
Много администратори в САЩ
пътуваха до Филипините, за да набират хора в Манила -
колкото могат повече медицински сестри.
За 12 месеца като старша сестра в интензивното отделение
във Филипинската кардиология
бих изкарала толкова, колкото за един месец в САЩ.
Историята ми е като на всички други филипински сестри,
дошли тук, за да търсят, както се казва, по-добри условия,
по-добри възможности за семействата си.
Когато пристигнах в Щатите, бях на 25.
У дома оставих съпруга си и първото ни дете.
Когато заминах, беше само на няколко месеца.
Всеки месец им изпращах половината си заплата.
Много тъгувах по дома.
Чувствах се много самотна.
Там имаме една песен, която се казва "Манила, Манила."
Някой я пусна на едно от коледните партита
и аз се разплаках неудържимо.
Съпругът ми и четирите деца дойдоха при мен в САЩ
и заживяхме в Ню Джърси.
През 2019 г. се пенсионирах, след като работих като сестра 46 години.
Планирахме съпругът ми да се пенсионира през ноември 2020 г.
и да обиколим света.
Последни новини за разпространението на коронавируса.
В САЩ са регистрирани най-малко 19 смъртни случая.
През март 2020 г., след като гледахме телевизия,
съпругът ми задряма, както обикновено.
Обадих се на децата с видеоразговор, защото още не можехме да се събираме.
И те казаха: "Мамо, той не изглежда добре."
И така започна кошмарът ми.
Приеха го в болницата, в която работех.
След няколко дни семейството ми извика бърза помощ за мен.
И аз имах Ковид.
"Кой ще се грижи за съпруга ми, когато се прибере?
Аз съм сестрата и ще се грижа.
Значи трябва да оживея."
Беше Страстната седмица, а аз вярвам в силата на молитвите.
На Разпети петък се почувствах окрилена.
В неделя, на Великден, видях дъга през прозореца на болничната стая
и си казах: "Ще оживея."
Съпругът ми започваше трета седмица на интубация в интензивното.
И лекарите ми обясняваха, че пускат това и това лекарство,
настройват апарата за изкуствено дишане така и така, и разбирах всичко.
Аз съм медицинска сестра в интензивно отделение.
И когато ми казаха, че е добавено едно конкретно лекарство,
сърцето ми се сви.
Успях да държа ръката му през последните три часа от живота му.
Свещеникът го благослови, молихме се с броеницата,
децата се свързаха с видеоразговор, а аз му прошепнах на ухо:
"Няма страшно, татко. Можеш да си тръгнеш."
Как да продължа напред?
Моля се за него всеки ден.
Посещавам го всяка седмица, нося му цветя.
А сега съм щастлива баба на шест внучета.
Прибирам се във Филипините, за да посетя роднини,
участвам в медицинската мисия.
И винаги казвам на тагалог,
"Унг хинди марононг сап анг хиндинг, ах хинди мараратинг сапаро он анг.
Ако не погледнеш назад, да видиш откъде си дошъл,
никога няма да достигнеш целта си."
Имаме само един живот. Направете нещо значимо.
Ако израснеш в бедност, си по-мотивиран да не си беден.
ХАРУН МОХТАРЗАДА ПРЕДПРИЕМАЧ
При сняг затваряха училището.
Събирах приятелите си да ринем снега.
Имахме фирма за косене на трева.
Научих фокуси и започнах с представления.
Само трябва да го разклатя малко.
21:08 5 ДЕК 1993 Г.
Да. И всичките са свързани.
Бях натрупал глоби за стотици долари за закъснения в библиотеката.
Предложих на библиотеката да организира магически представления.
Поисках само да ми опростят глобите.
И го направиха.
Викаха ми Харун Страшния.
18:03 17 ОКТ 1993 Г.
В деня, когато съм се родил, руснаците нахлули в Афганистан.
Бях там три години.
Арестуваха баща ми, защото подкрепяше част от съпротивата.
Като излезе шест месеца по-късно,
решихме, че трябва да избягаме.
Семейство Мохтарзада всъщност живееше доста заможно.
Валутата се обезцени, така че афганито вече не струваше нищо.
Беше пълна катастрофа.
Когато дойдохме в Америка,
се нанесохме в двустайния апартамент на родителите на майка ми
в Мериленд.
Семейство от шест души по онова време, плюс баба ми и дядо ми.
Не знам точно как се събрахме.
Бяхме се натъпкали.
Нищо не можехме да си позволим.
Помня, че получавах безплатен обяд.
Разделяха децата преди обяд.
Викаха те и те отбелязваха в списък.
Когато минах на обяд на намалена цена, си казах: "Ето, издигаме се."
Израснах с ясното съзнание, че моят народ
преживява изключително трудни времена.
Майка ни само ни повтаряше, че сме големи късметлии
и трябва да правиш всичко по силите си,
защото има милион хора, които биха си разменили мястото с теб.
Това определено помогна да развия амбициите си.
Когато бях в гимназията, бях стажант в маркетингова фирма.
Научиха ме как да създавам уебсайтове.
Продаваха ги за хиляди долари на разни компании.
И осъзнах, че всяка компания, а може би всеки човек
ще има нужда от уебсайт.
Ако създадем нещо да изгражда уебсайтове?
Така се зароди идеята за "Фрийуебс".
Много е ценно да имаш братя, които могат да пишат кодове.
Успях да ги включа. Казах "Момчета, да го направим."
Създадохме го точно когато бях последен курс в университета.
Трябваха ни физически машини,
сървъри, на които да работи всичко.
Преместихме се от общежитие в апартамент, та и в килер.
Един ден всичко се срина.
Абсолютно всичко угасна.
Един сървър с хиляди уебсайти не иска да се стартира.
Не успяхме да го подкараме. Край на компанията.
Обадихме се на Дел и ни казаха:
"Може да има прах, който да предизвика този проблем.
Пробвайте да извадите кабела и да духнете
като касетка за Нинтендо,
после го върнете на мястото му и включете сървъра отново."
Отворихме го, извадихме кабела, духнахме,
върнахме го, включихме го, и всичко заработи.
Точно там Вселената се раздвои.
Един от пътищата щеше да е много различен.
Цялото ни бъдеще висеше на косъм, на една прашинка.
Родителите ми не разбираха напълно
какъв успех постигахме,
докато не им казахме за колко сме продали фирмата
десет години след старта и.
Продадохме компанията за почти 120 милиона долара.
С братята ми седяхме пред компютъра
и само проверявахме баланса по сметката.
Изведнъж се появиха много повече нули.
Тогава го усетихме много истинско.
"Еха, погрижихме се за семейството."
18:03 17 ОКТ 1993 Г.
За следващия ни стартъп
бях установил един много досаден проблем -
няма как да провериш за какви абонаменти плащаш.
Така се роди "Трубил".
В света на технологиите съществува понятието "еднорог".
Еднорогът е нещо, което струва над един милиард долара.
Продадохме тази компания за почти 1,3 милиарда.
"Еха, какво да правя с това, за да съм достоен,
че съм го получил?"
Постигнал съм достатъчно в живота си.
Ще казвам това, което мисля и ще създам пространство,
за да може мюсюлманската общност да има своя глас.
Затова инвестирам в независимата журналистика.
ДРОП САЙТ
И се опитвам да доставя пакети с храна за гладуващите в Газа.
Затова и подкрепих финансирането на училище
в Афганистан за сираци.
И се опитвам да изобличавам хората в Туитър,
когато мисля, че не са искрени или че разпространяват невярна информация.
Ако аз, след като съм постигнал всички тези успехи в тази страна,
не мога да говоря за тези неща, тогава кой ще го направи?
Кой?
ТАМИ ДЪКУЪРТ СЕНАТОР
Помня, бях в армията
като млад офицер в летателното училище.
Армията публикува снимка
как би изглеждал идеалният войник.
Беше мъж с квадратна челюст, с изваяни черти, блондин, с къса прическа.
Аз си казах: "Никога няма да изглеждам така."
Буквално насред мисията ме раниха и ме евакуираха от Ирак.
Спомням си, че ме уцелиха.
И си спомням как отчаяно се опитвах да кацна с хеликоптера.
Краката ми бяха откъснати, а ръката ми беше направо отрязана.
Само идвах в съзнание,
опитвах се да летя, губех съзнание, после пак се будех и така.
Объркване, болка, отчаяние,
защото си мислех, че нося отговорност и че съм се провалила като пилот.
Че съм се провалила като войник и като офицер.
А по-късно ми обясниха:
"Не, още се опитваше да се грижиш за хората си."
И оттогава се чувствам добре.
Изпълнявайки задълженията си като войник.
Когато се кандидатирах за Сената
и казах, че съм дъщеря на Американската революция,
опонентът ми в дебата с голямо презрение ме погледна и каза:
"Да, сигурно родителите ви са дошли чак от Тайланд,
да се бият срещу Джордж Вашингтон."
Сякаш беше невъзможно. Трябваше да го поправя.
Казах: "Всъщност предците ми са се били за Джордж Вашингтон."
Аз съм наполовина бяла и наполовина източноазиатка.
Майка ми е от китайски произход, но е родена и израснала в Тайланд.
Определя се като тайландка.
Такава им е съдбата.
Запознали се заради войната във Виетнам.
Баща ми бил в Азия заради войната във Виетнам.
Влюбил се в майка ми.
Но се оженил за майка ми за разлика от много други тайландки.
И до днес получавам писма от мои тайландско-американски връстници.
"Помогни, търся баща си.
Казвал се е Боб и е бил сержант в армията."
И просто ми се къса сърцето.
Израснах в Югоизточна Азия след войната във Виетнам
като дете от смесен брак и това не беше нещо положително.
Ако баща ми не се беше оженил за майка ми, нямаше да имам бъдеще
и майка ми нямаше да има бъдеще,
защото всички знаеха, че съм дъщеря на войник.
Другите деца казваха: "Много си едра и тромава",
защото бях много по-висока от другите деца.
"С баща ти миришете на сирене."
Май започнах да свиквам с произхода си,
когато отидох в Хаваите.
В Тайланд думата за мен беше "лук крунг".
"Лук" означава "дете", а "крунг" - "половина". Половин дете.
Но на Хавай си "хапа", което също значи "половин",
но значи просто "смесен". И е положително название.
Това бе първото място, където развих идентичността си.
Бях в гимназията, когато баща ми загуби работата си
и семейството ни изпадна в бедност.
Казахме на баща ми: "Хайде да заминем за САЩ."
Тя не можа да дойде, защото още нямаше зелена карта,
нито имаше виза,
а и не можехме да си позволим да дойде.
Когато се качих на самолета от Тайланд за Хавай, тя ми каза:
"Сега ти ще водиш."
Трябваше да съм мама, но ни беше трудно.
Нямахме нищо.
Накрая вдигнах скандал на баща ми и му казах:
"Вече не си шефът, защото не можеш да ни изхранваш.
Ще си намеря работа."
Отидох на плажа Уайкики и си намерих работа да раздавам брошури.
Беше първият истински доход за семейството ни.
Продавах рози,
мамех туристи, като играех волейбол на плажа.
Преструвах се, че съм местно момиче
заедно с едно момче. То казваше на туристите: "Слушайте,
ще играя с вас и ще взема ей-това момиче."
А аз викам: "Аз ли? Наистина ли? Ще играя?"
Нещо като нашата версия на филма "Белите не могат да скачат".
Залагахме по пет долара на мач.
Бях много добра.
Никога в живота си не съм работила по-усилено, отколкото когато бях бедна.
Всеки ден бях изтощена.
Баща ми беше изтощен.
И ако можем да помогнем поне малко,
да дадем малко спокойствие на хората.
Това са политиките, които подкрепям днес.
СПРЕТЕ ВОЙНАТА СРЕЩУ ЖЕНИТЕ
Не смятам, че се престаравам.
Озовах се в тази ситуация и се опитвах да оцелея.
Исках да съм пилот на хеликоптер до края на живота си.
Просто попаднах в политиката,
защото ме беше яд, че не се грижехме за ветераните.
Не се опитвах да постигна нещо
и се провалих при първия си опит. Загубих.
А сега хората ми обясняват, че съм постигнала какво ли не,
а аз се възприемам просто като човек,
който оцелява и продължава напред.
Сигурно е много азиатско.
БОУЕН ЯНГ КОМИК
Имаше един китайски библейски лагер,
когато бяхме в една хижа в Скалистите планини.
Децата бяха едни много забавни, готини и възбудени християнски тийнейджъри,
свиреха на китара и излизаха заедно.
Не бях като тях.
В такива ситуации номерът ми беше просто да бъда забавен.
В един от скечовете ми дадоха ролята на Остин Пауърс
и трябваше да го имитирам.
Мисля, че казах: "Да, бейби!"
и цялата стая избухна в смях.
Казах си: "А, искам да правя това цял живот."
Тичах в мазето и гледах всякакви смешни и комедийни предавания.
Бях обсебен.
Това стана цялата ми личност.
Бях в трупата за импровизация в гимназията, ходих в центъра
в театъра "Бовайн Метрополис" в Денвър, за да правим представления
с 33-годишни мъже с проблеми с алкохола.
Когато бях на 15 години, изграждах живота си около това.
Много смирено и срамежливо казвах на хората и на родителите си.
Исках да им представя мечтата си приемливо.
Нямаше никаква логика да започвам в шоубизнеса.
Казваха нещо като: "Жертвахме всичко.
Защо ти е да се занимаваш с шоу програми?"
Един ден си бях аз, Кристина Янг, а после изведнъж
лъжех заради него и застрашавах кариерата си,
приех да се омъжа, да си сложа пръстен и да съм булка.
Толкова много харесвах Сандра О в "Анатомията на Грей", че казах:
"Ще ида в Нюйоркския университет, за да уча химия и медицина,
защото искам да съм като нея. Кристина Янг.
Следвах програмата за подготовка по медицина докрай.
А всичко беше
просто една героиня от филм,
работа, която родителите ми щяха да приемат.
Помня как се явих на изпита за втори път
и си анулирах резултата
по време на изпита.
Обадих се на родителите си и им казах: "Не мога така."
"Не знам какво ще правя. Ще измисля нещо.
Но това е пътят за мен."
Кастингите за "Сатърдей Найт Лайв" продължиха около две години.
Тогавашният ми мениджър каза: "Сезонът на записите започна."
Пращаш петминутен запис с импровизации и имитации, които правиш.
Нямах много известни азиатски личности, от които да се вдъхновя.
Направих имитация на Кен Джонг, инструктор по Соул Сайкъл,
имитирах и Мичико Какутани.
Просто крещях с пълно гърло
как Джефри Юджинидис е посредствен писател.
Просто се майтапех с най-различни автори
и литературни личности.
Като цяло беше доста свободно изпълнение.
Казах си: "Ще го направя с идеята да правя каквото си искам.
Никой никога няма да го види. Никой да ме вземе.
Нека просто се забавлявам за себе си."
Взеха ме за пилотния епизод
"Аквафина е Нора от Куинс"
същото лято, когато изпратих записа.
Снимахме в един китайски ресторант.
Беше вечеря и ядяхме гъби
и патица, и пържен ориз.
Бяхме аз, Б.Д. Уонг, Аквафина, Лори Тан Чин,
три различни микропоколения азиатски актьори.
Тогава нещо наистина ми просветна,
докато снимах с други азиатци и не се налагаше да се обяснявам,
да оправдавам присъствието си там,
не трябваше да съм в ъгъла или част от декора.
Просто се разбирахме.
И мисля, че това ми даде някаква утеха и увереност
за последното ми прослушване.
Между отделните дубли на "Нора от Куинс"
дадох телефона си на асистента. Казах: "Ако се обади номер с код 212,
моля те, спри снимките, защото трябва да вдигна."
Звънна.
БОУЕН ЯНГ АЗИАТСКИ АКТЬОР
Предложиха ми работата в Сатърдей Найт Лайв.
СОУСАКЪЛ
За мен беше приказно, че тъкмо на снимките на "Нора" с Аквафина
и други азиатци
животът ми се промени толкова
и промени всичко останало в него.
Да.
МАНИ КРИСОСТОМО ФОТОГРАФ
Получих стаж в "Пасифик Дейли Нюз".
ПАСИФИК ДЕЙЛИ НЮЗ
ИЗДАВАНО В ГУАМ
Има нов главен редактор.
ТУК ЗАПОЧВА ДЕНЯТ
Казах: "Радвам се. Готов съм да прекарам три-четири месеца
да се развия като репортер."
ЗАПАСИТЕ НАМАЛЯВАТ ОПАСНОСТ ОТ ЛИПСИ
Тогава той ме погледна и каза: "Прегледах текстовете ти
и не мисля, че си достатъчно добър, за да бъдеш репортер."
Боже.
Обичам журналистиката.
Искам този бизнес.
Той каза: "Имаш ли опит като фотограф?"
"Да, бях фотограф на годишника."
С парите от данъците ми
майка ми купи фотоапарат от военноморската база
и започнах да се занимавам с фотография.
Бях асистент във фотолаборатория.
От време на време
редакторите се връщаха във фотоотдела.
Там бях само аз и ми казваха: "Ей, някой носи
едни странни мутирали плодове и зеленчуци.
Ще ги снимаш ли?"
И снимах как някой държи два сраснали се пъпеша.
БЛИЗНАЦИ
Прекалено големи краставици и тикви с деформации.
ЛАЙФСТАЙЛ ОТГЛЕЖДАНЕ НА ГОЛЯМО МАНГО
Мутиралите плодове и зеленчуци бяха един от първите ми проекти.
Напуснах Гуам, за да уча фотография и да работя на континента.
Бях почти на 30 години.
Имаше едни репортери, които цяла година работиха
на тема правосъдие за непълнолетни в Мичиган...
ШАНС ЗА СИСТЕМАТА
и някои недостатъци.
Бях главен фотограф в този проект...
120 ДУШИ ЛИПСВАТ
на "Детройт Фрий Прес".
И тогава си казах, че искам
да направя нещо за гимназията.
Една година в гимназия.
Избрах едно училище.
Беше в югозападен Детройт,
където много автозаводи затвориха врати и имаше безработица.
Бях в класните стаи.
Снимах спортистите, снимах напусналите,
снимах бременни тийнейджърки.
Спомням си, че отидох на бала им и се чувствах като грижовен баща.
Те бяха моите деца, изрядно облечени,
всичките толкова красиви и бях страшно горд.
Публикувахме статията и ме номинираха за "Пулицър".
Помня, че се обадих на майка ми.
"Здрасти, мамо, номинираха ме за нещо, което се нарича награда "Пулицър"
и това е много голяма работа.
Сигурно няма да спечеля, но искам да ти кажа,
че съм на финала."
А тя каза: "Не се тревожи, сине.
Ще отида в църквата "Св. Юда" и ще запаля свещ за теб."
ДЕТРОЙТ ФРИЙ ПРЕС
Няколко дни по-късно спечелих наградата.
НАГРАДА "ПУЛИЦЪР"
Хората питаха как се печели "Пулицър".
Казвах: "Само трябва майка ти да отиде в църквата "Св. Юда" в Гуам
и да запали свещ за теб."
"ПУЛИЦЪР" ЗА СЕДМИ ПЪТ!
НАЙ-УВАЖАВАНИЯТ ВЕСТНИК В ДЕТРОЙТ
ДЕТРОЙТ ФРИЙ ПРЕС
Тъкмо бях спечелил "Пулицър".
Бях на върха на кариерата си, но ужасно тъгувах по дома.
Коренното население на Гуам се нарича чаморо.
На чаморски имаме една дума - "махаланг".
Махаланг е онзи копнеж, онази носталгия.
Желанието да вдишаш въздуха на острова си.
Говорех с една приятелка и тя ми каза:
"Единственият начин да облекчим копнежа е да добием чувство за принадлежност."
И си поставих за цел
тази принадлежност, да намеря други чаморо и да разкажа историите им.
Аз съм един от 250 000 чаморо на Земята.
Имам мисия и желанието ми
е да снимам всеки един от тях.
Оцеляхме.
Преживяхме колониалните сили - от испанците до САЩ,
завоеватели като Япония.
Издръжливи сме.
ГУАМ
Просто искам да го документирам.
НЕРГИС МАВАЛВАЛА АСТРОФИЗИК
Играех скуош.
Учех Масачузетския институт. Нямаха женски отбор по скуош,
наложи се да играя в мъжкия отбор.
И това ми донесе тайно удоволствие,
когато излизам на игрището с някой мъж, който само ме поглежда
каква съм малка и невзрачна девойка
и си казва: "Лесна работа."
И няма представа колко съм добра на скуош.
Изпитвах огромно удоволствие, когато печелех.
бяха най-хубавите игри.
Част от мен се подхранва точно от това,
да ме подценяват.
В пакистанското общество съществува едно желание
всяко семейство да си има син.
А когато любопитните питаха майка ми:
"Не искаш ли да имаш син?",
тя казваше: "Защо ми е син? Имам Нергис."
Израснах в Пакистан.
За мен е много интересна среда.
Израснах в зороастрийско семейство,
ходех в католическо училище в страна със силно изразена ислямска култура,
докато аз бях убеден атеист още от малка.
Имаше някакво постоянно противопоставяне на нещата.
Родителите ни казваха: "Тук няма бъдеще за вас.
Отидете в чужбина.
Нямаме пари, за да ви изпратим там.
Единственият начин е със стипендии,
останалото е във ваши ръце, деца."
Това беше мечтата.
Това промени посоката на живота ми
повече от всичко друго.
Известно време си мислех, че ще стана лекар.
Това е класика за азиатските семейства.
Позволено е да бъдеш само няколко неща.
Можеш да станеш лекар или инженер,
или адвокат. Четях прекалено бавно за адвокат.
Не можех да понасям да правя аутопсии на животни,
така че всичко с медицина отпадна.
Остана инженерството. Но когато постъпих в университета,
разбрах, че това е идентичността на изследователя,
да задаваш въпроси, на които никой не знае отговора.
И може би тъкмо ти ще го откриеш.
Можеш да станеш учен и да участваш в научни открития.
През 2015 г. за първи път успяхме
да наблюдаваме гравитационни вълни от сблъсъка на две черни дупки.
Това беше предсказание от общата теория на относителността на Айнщайн
отпреди 100 години и ето, че ги видяхме.
И теорията се оказа вярна.
Представяхме си Космоса като празно и непокътнато място,
а той никак не е такъв.
Пълен е с пуканки, вълни и разкъсвания.
Аз се интересувам от частта с вълните.
Когато два обекта като черни дупки се въртят един около друг и се сблъскват,
излъчват едни вълни.
И ние, които сме много далеч от тези сблъсъци,
трябва да можем да видим вълните. А защо ни е да ги гледаме ли?
Защото тези вълни ни носят информация за черните дупки.
А защо ни интересуват черните дупки?
Защото тези черни дупки са градивните елементи на нашата вселена.
И ако искаме да разберем как е устроена Вселената,
трябва да разберем черните дупки. За да ги разберем,
трябва да измерим гравитацията им, те не излъчват светлина.
И точно това е смисълът на моята работа.
Това, че принадлежа към малцинство, повлия на живота ми по различни начини.
Най-важният е да се чувстваш удобно в ролята на нестандартния,
на аутсайдера в общоприетото.
Дали е да се чувстваш удобно куиър човек,
когато е много трудно да си куиър,
или докато работиш по физичен експеримент, всички смятат,
че ще се провали и че няма смисъл да пробваш.
Няма нищо лошо в това да си различен.
Понеже съм учен и съм от Южна Азия,
или пакистанска американка и куиър човек
и мога да казвам тези неща и имам постижения в науката,
това помага и на други хора да си го представят за себе си.
КАТИ МАСАОКА АКТИВИСТ
Когато японски американци се събират,
често се питаме: "Твоето семейство в кой лагер беше?"
ЯПОНЦИТЕ ПРОДЪЛЖАВАТ ТОВА Е КВАРТАЛ НА БЕЛИТЕ
Но в моето семейство никога не се говореше за това,
а аз не знаех, за да питам.
Когато в гимназията учихме за Пърл Харбър,
виждах, че всички ме гледат
някак засрамено, но не разбирах защо.
Не знаехме кои сме.
Всички преживяхме този проблем с идентичността,
когато се опитваме да сме американци.
А "американец" не значеше цветнокож, означаваше да си бял.
Виждах други японски американци в групи и си мислех:
"Не искам да съм с тях."
Пътуването до Япония беше част от това търсене,
когато мислех, че ако мястото ми не е тук, може би е там.
С голямо учудване и тъга открих, че не съм
и никога няма да бъда японка.
Чувствах се сякаш няма бъдеще.
Но някак си се върнах.
Открих "Азиатско-американски изследвания".
ДОЛУ МАРИОНЕТНИЯ РЕЖИМ
Ние сме децата на мигранти работници.
Ние сме потомци на концентрационния лагер.
Синове и дъщери на строителя на железницата,
които оставят своя отпечатък върху Америка
Войната във Виетнам ни показа, как ни възприемаха хората...
ВИЕТНАМЦИТЕ НЕ МЕ ОБИЖДАТ
...като пример за това, че изглеждаш като врага.
И пак бяхме врагове, не ни възприемаха като истински американци.
Тогава ми хареса да съм японска американка
и да общувам с хора като мен.
Но походът не беше само за хора от японски произход,
а за всички азиатски американци.
Братя и сестри от цял свят.
Нищо не знаехме. Нямахме никакви умения.
Видяхме, че има нужда, и си казахме: "Добре, трябва да организираме нещо."
Взехме много от идеите си от "Черните пантери".
Идеята да служим на хората,
да започнем необходими програми като защита на социалните права,
родителски групи, здравни изложения и клиники.
СПРАВЕДЛИВОСТ И ОБЕЗЩЕТЕНИЯ СЕГА!
После се замислихме как всичко това е свързано
с лагерите и опита ни като японски американци.
ОБЕДИНЕНИ ЗА СПРАВЕДЛИВОСТ
НАЦИОНАЛНА КОАЛИЦИЯ ЗА КОМПЕНСАЦИИ/РЕПАРАЦИИ
Исканията за репарации станаха по-настоятелни.
И да не спечелим, трябваше да се борим.
Смятахме, че само извинение не е достатъчно.
Искахме парични обезщетения.
"ИЗВИНЯВАЙТЕ" НЕ Е ДОСТАТЪЧНО
А нашата група поиска да се проведат изслушвания не само във Вашингтон,
където говорят учени и законодатели,
но да чуем хората.
ТАНИБАТА
Трябваше за 48 часа да си тръгнем.
Не исках децата ми да носят бремето на срама
и чувството, че са отхвърлени от своите сънародници.
Това нечовешко, жестоко отношение се случи
в добрите стари Съединени щати, а не в Германия, при Гестапо.
Не е за вярване, нали?
Това ми отвори очите.
За първи път чух хората да говорят за лагерите.
Хора, които приличаха на майка ми.
Тя не успя да разкаже историята си
и исках аз да разкажа за семейството и.
Семейството на майка ми било изселено от фермата им в Калифорния
и отведено в лагера "Гила Ривър" в Аризона.
И мисля, че като научавах все повече и повече,
разбрах какво всъщност означаваше това,
как първото поколение е дошло тук
и е преодоляло всички закони и цялата несправедливост,
без да са граждани, да сключват брак,
да притежават земя, да гласуват.
Въпреки всичко са останали, а след това са били изпратени в лагери
и са загубили всичко.
Как може да продължи човек след това?
Та бъдещето на майка ми
драстично се променило заради лагерите.
Тя изпитваше голям гняв и все пак голяма гордост,
но в същото време бе смазана от лагерите.
Не мисля, че наистина разбирах и оценявах
теглото на загубата.
Законът, който ще подпиша,
предвижда изплащане на обезщетение на всеки един от тези 60 000 оцелели.
Тук признаваме грешката си.
Случилото се с нас се случи и с много други.
Да те затворят, да те откъснат от земята ти,
не е необичайно в тази страна, а и в света.
АЗИАТСКИ АМЕРИКАНЦИ С ШЕСТВИЕ ЗА РАВЕНСТВО
Наследството от борбата за репарации е връзката и солидарността.
СОЛИДАРНОСТ НА ВСЯКА ЦЕНА
ЯПОНСКИ АМЕРИКАНЦИ СРЕЩУ НЕЗАКОННОТО ЗАДЪРЖАНЕ
Защото промяната ще отнеме много време.
МАЛЦИНСТВАТА ТРЯБВА ДА СЕ ОБЕДИНЯТ
Създаваме нещо ново от нулата,
и това ще ни поддържа в дългосрочен план.
Мен може и да ме няма,
че да видя какво ще се получи,
но се опитваме да постигнем нещо,
звучи много идеалистично - да променим света,
да променим системите,
които не ни помагат.
ТИХООКЕАНСКИ АЗИАТЦИ СРЕЩУ АПАРТЕЙДА
КЛИФ КАПОНО СЪРФИСТ / УЧЕН
Когато бях на 16, спечелих един научен конкурс.
Имаше един вирус, който вилнееше
на северния бряг на Оаху, във фермите за скариди.
Затова измислих един експеримент, нещо като тест за Ковид за скариди.
Питаха ме: "Кой ти го направи?"
А аз казвам: "Никой. Направих го в училище."
И викат: "Еха, готов си."
Печелиш безплатно пътуване до международния кръг.
Понякога той е в Пуерто Рико, в Германия.
Викам: "Отивам на пътешествие!"
И питам: "Къде ще е?", те казват: "А, в Аризона."
И се зачудих къде е Аризона.
Беше много сухо и много горещо.
Вътрешният ми компас ми показваше, че нещо не е наред.
Къде е Хавай в момента?
Вървяхме с придружители към един изложбен център
и аз просто се отцепих от тълпата и хукнах да бягам.
Придружителят вика: "Бяга!"
Тичах с пълна скорост по улиците, излязох от града
и стигнах до една поляна. Огледах и видях виждам само планини
във всички посоки, а Слънцето е високо. Тогава носът ми започна да кърви,
и вече бях готов да припадна.
Само си викам: "Умирам. Трябва да се върна в Хавай."
Тогава разбрах, че не мога да се отдалечавам.
Помня как като бях малък, трябваше да ходя на училище
и много мразех да съм на затворено там. Повтарях си колко е гадно.
Баща ми чакаше след училище да ни вземе и да ни закара право на плажа.
Имах чувството, че точно тогава наистина започвах да уча.
Баща ми ни изпращаше на плажа и казваше:
"Идете да съберете различни водорасли от брега."
После се връщаше и ни казваше как освен хавайско име,
водораслото си има и латинско.
Това е наука.
Същото важи и за сърфа.
Изучавахме водораслите малко,
после грабвахме дъските и яхвахме вълните.
Да разбереш накъде е течението, накъде духа вятърът?
Как се движи пясъкът? Приливът? Вълните?
Имаше толкова много информация в играта,
че ми разкри една особена представа за науката.
Тя е като магическа сила да общувам със света.
КАЛИФОРНИЙСКИ УНИВЕРСИТЕТ САН ДИЕГО
Така се появи една особена възможност
да запиша докторска степен по химия в Калифорния.
Да оставя единственото, което познавам, и да започна нещо, което не знам
какво е и какво прави, но е различно.
Първият случай на расизъм
към хаваец беше, когато дойдох в Калифорния.
Влизах в спорове с другите сърфисти там
за това къде да сърфирам, с кого сърфирам.
Имаше правила, които не знаех, че съществуват.
Един сърфист се приближи и накрая ме изблъска.
Каза: "Върви си вкъщи. Там, откъдето си дошъл."
Толкова се разстроих.
Казах: "Искам да се прибера.
Не искам да съм тук.
Няма да ти се обяснявам."
Казах му: "Аз съм от този океан.
Ти откъде си?
Някой от вас знае ли откъде е?"
Чувствах се сякаш тази докторантура беше като някаква отговорност на плещите ми.
"Хаваецът с докторската степен, ти ще ни помогнеш."
Беше като някакъв натиск да бъда някой.
Аз просто искам да съм в океана.
Затова интегрирах технологията, която разработвахме в лабораторията,
в един научен проект, за да разбера
дали има молекулни белези в океана, които можем да открием,
които да са общи за сърфистите по цял свят.
Последният отчаян опит да продължа да уча.
Един писател се свърза с мен и дадох интервю.
Преди да се усетя, вече ме търсеха от "Ню Йорк Таймс"
за първата страница на научна рубрика.
РАЗБОЛЯВА ЛИ НИ МОРЕТО?
Интервюта и обаждания от различни медии и Нешънъл Джиографик,
като някакъв прочут нърд, като институция дори. Прочух се.
Това беше много важно за мен,
защото като постигнах това световно признание,
знаех, че тези истории, на които даваха гласност,
не бяха мои, а на моя народ.
Това ми даде увереност да се върна у дома.
А вкъщи мога да бъда себе си.
ВСИЧКИ С "А"
15 ИСТОРИИ ОТ АЗИАТСКАТА И ТИХООКЕАНСКАТА ДИАСПОРА В АМЕРИКА
Превод на субтитрите: Павел Константинов