Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Veliki deo Amerike nikada me neće videti kao Amerikanca.
Mi nemamo univerzalni jezik.
Nemamo univerzalnu religiju, univerzalni identitet.
AZIJSKI AMERIKANAC
STANOVNIK PACIFIČKIH OSTRVA STAROSEDELAC HAVAJA
Ne razumem zašto je azijski stanovnik Pacifičkih ostrva uopšte kategorija.
A-LISTA
15 PRIČA IZ AZIJSKE I PACIFIČKE DIJASPORE
Ko si ti?
Kako vidiš sebe?
Koji je tvoj identitet?
SANDRA O GLUMICA
Da li sebe smatraš azijskom Amerikankom? Ili si Kanađanka?
Ili si Amerikanka?
Volela bih da kažem da postoji nekakav holistički pojam
koji nije ništa od toga, ili je sve to.
Mislim da je veliki deo mog razumevanja sveta
svesno i nesvesno, bez sumnje oblikovan
time što sam Azijka u belom društvu.
Mislim da je veliki deo moje borbe i razumevanja
bio pre svega vezan za taj identitet.
Prava borba vodi se duboko u tebi.
Ali prvo moraš proći kroz one vidljivije bitke.
Recimo, neko će tražiti od tebe da promeniš govor,
ili da izgledaš na određeni način.
I tek onda dolazi borba sa samim sobom.
Kada sam to počela da shvatam,
počela sam i manje da brinem.
UMETNIČKA ŠKOLA
Bila sam pod snažnim utiskom
i uticajem televizijske serije „Fame”.
Otkrila sam postoji mesto gde
klinci rade ono što ja želim da radim.
Ali moja potraga za grupom ljudi
koji dolaze iz sličnog okruženja i izgledaju kao ja,
bila je, rekla bih, spora.
Čak i kad nas je bilo, bili smo rasuti.
Den je bio na Havajima, Havajima...
Tamo je snimao nešto svoje.
Džon Čo je radio tamo, tamo...
Nikad nas nije bilo više zajedno.
Ali bilo je...
Bili smo usamljeni, zato što sistem tako hoće.
To je pitanje gledišta.
U svakom okruženju možeš nešto da naučiš,
čak iako te to okruženje ne želi.
Na neki način, tu se najviše i nauči.
Kako se snaći u okruženju koje te ne želi?
Ili te ne poštuje?
Bilo je to drugo vreme.
Polovina glumačke postave „Uvoda u anatomiju” nije bila bela,
i u tome je bila poenta. Bilo je gotovo kao...
„Hajde da ne pričamo o tome.
Hajde samo da snimimo i vidimo da li će nam to proći.
Ne mogu da verujem, imamo hit!”
To je taj poznati osećaj,
za koji se nadam da je prevaziđen.
To je osećaj sa kojim sam ja počinjala:
„Hajde da pokušamo da to provučemo, da niko ne primeti,
pa možda i preživimo.”
Iskreno se nadam, i vidim, ali i dalje se nadam
da takav način razmišljanja pripada prošlosti.
Sada me zanimaju samo priče
u kojima likovi imaju kulturnu dimenziju.
To ne znači da ću ići naokolo i jesti kimči
i pričati o korejskoj kinematografiji.
Nije stvar u tome.
Poenta je u otvaranju te dimenzije,
koja je ranije bila zatvorena.
Zašto? Zato što je u to vreme to bilo prihvatljivije
u izrazito belom mejnstrim narativu.
Bele glumce ne možete pitati:
„Kakav je osećaj biti beli glumac sa 20?
Sa 30? Sa 40? I sa 50?”
To ih ne možete pitati, ali mislim da bi trebalo.
Američko ime? Nisam znao da možeš sam da ga izabereš!
JIA VANG KUVAR
Niko mi to nije rekao,
nisam znao da možeš da promeniš ime.
Mnogi moji prijatelji Azijci,
posebno Hmong prijatelji, uradili su to.
Bio bih Optimus Prajm ili tako nešto.
Nešto kul!
HMONG KUVAR POLUFINALISTA NAGRADE
Ja sam osuđen na Jia.
13. FEBRUAR 2023. HMONG KUVAR POLUFINALISTA
„Jia” na našem maternjem hmong jeziku doslovno znači tiganj ili vok.
Hmong klincima je to bilo smešno pa bi se šalili: „Gde je jia?
Ne taj, nego onaj!”
Moj najmlađi brat zove se Gong Hmong,
što u prevodu znači „božji blagoslov”.
On je božji blagoslov, a ja tiganj!
VANG, JIA T-455161
Rođen sam u izbegličkom kampu
na severu Tajlanda koji se zvao „Ban Vinai”.
Došao sam u Sjedinjene Države
sa četiri i po godine.
Odrastao sam u malom gradu u centralnom Viskonsinu,
gde su svi bili beli, osim nas, porodice Vang.
Nisam želeo da budem Hmong.
Živeo sam dva različita života dok sam odrastao.
Reč meekah je hmong reč za Amerikanca.
Živeo sam svoj meekah život u školi, a hmong život kod kuće.
Najvažnije mi je bilo da se uklopim.
Čak nam je i otac govorio: „Hoću da čitate knjige.
Hoću da gledate TV.”
Nije želeo da imamo hmong ili azijski akcenat.
Ako mogu da govorim kao oni, ako mogu da se ponašam kao oni,
ako znam sve reference iz pop kulture kao oni,
onda neće moći da mi se smeju.
Neće misliti da sam čudan, da sam drugačiji.
Dok sam bio u školi trudio sam se jako da
moji meekah prijatelji, moji beli prijatelji,
moji američki prijatelji, znaju da sam Amerikanac.
Ja sam jedan od vas.
To su bili moji prijatelji, pa ipak bi me uhvatili za lice,
raširili bi mi oči
i pitali me: „Da li sada bolje vidiš?“
„Da li sada bolje vidiš?“
I ja sam mislio da tako to ide s prijateljima.
I smejao bih se: „Mislim da bolje vidim.”
Zamisli da imaš osam godina,
mama ti spremi ručak da poneseš u školu.
Mnogo se trudila da njen sin bude zbrinut.
Jedini način na koji je znala bio je da kuva.
A onda kad odeš na ručak, druga deca ti se smeju,
kažu da ti hrana smrdi i da im ne prilaziš.
Znaš šta sam ja radio? Bacao sam hranu
samo da bih imao prijatelje, da bih bio kul.
A onda bih došao kući i lagao mamu:
„Ma da, sve sam pojeo.“
To je mali Jia od osam-devet godina.
A onda premotaš film unapred, recimo, 30 godina,
i osećaš stid zbog tog deteta koje ništa nije znalo.
Kad bih mogao da se vratim u prošlost i kažem nešto tom detetu,
rekao bih mu: „Brate, ništa ne brini.
Za nekih 20 godina, pokušavaće da ti objasne sve,
kako je riblji sos fantastičan,
kako su otkrili sos od ostriga, ili čak:
'Ej, imam sriraču kod kuće.' Znaš?”
Moji beli prijatelji, moji meekah prijatelji, koji sada kažu:
„E da, jeo sam to.
Sa pastom od škampa,
i bilo je predobro”, a ti misliš:
„Da, druže, u našoj kući to jedemo svakog utorka.”
Dok sam odrastao, na svakom velikom slavlju ili zabavi u dvorištu,
muškarci bi imali dasku za sečenje
i veliki mesarski nož.
Sve se seckalo ručno
a onda su se punile kobasice.
Unutra su bile tetke, mame i bake.
One bi kuvale pirinač ili rezance,
ili bi motale i pržile nešto.
Momci su se okupljali oko roštilja.
Tata je imao hvataljke za meso, a onda ih je predao meni.
Celog života se spremaš za to, za taj trenutak,
da budeš onaj koji okreće meso na roštilju.
Sećam se da sam ušao i rekao: „Mama! Mama! Mirišem na tatu!“
Imao sam taj miris vatre i nagorelog drveta na sebi,
i mislio sam da sam baš kul.
Svojim američkim prijateljima nisam pričao o tome.
Bežao sam od ovog poziva.
Moj tata je doživeo tešku nesreću.
On je moj heroj, moraš to da znaš.
Taj čovek se borio u ratu i preživeo.
Doveo nas je u ovu zemlju.
I pomislio sam: „Ako tata umre, sve što ima veze s njim,
njegovo nasleđe, nestaje s njim.“
I taj dan je promenio način na koji razmišljam o hmong hrani
i o tome šta znači biti Hmong.
Za mene, osećam da je moja uloga
da sačuvam od zaborava našu priču i hranu koju jedemo.
Ima nešto u toj hrani što mi razgali dušu dok je jedem.
Ima nešto u hmong slačici
pečenoj sa svinjskim kostima od vrata
i tom prelepom sudaru ukusa, toj oštrini slačice,
i masnoći svinjetine
u trenutku kada ti dodirne usne.
Ako si Hmong dete, znaš taj ukus.
Ima nešto prelepo
u našem svežem krastavcu kad ga zagrizem.
I svaki put ga zagrizem i on mi prsne u ustima,
ja se ponovo osećam kao onaj desetogodišnjak koji sedi pored bake.
Ona mi seče krastavac, sveže ubran iz bašte.
I kad shvatim da sam to ja, da je to deo mene,
želim to da podelim s ljudima.
Vidiš žrtve onih koji su došli pre tebe.
Nosiš to u sebi i nastavljaš dalje s tim.
Jednog dana, i ti ćeš morati da se žrtvuješ za sledeću generaciju
kako bi ona mogla da raste.
To znači biti Hmong.
Bežao sam toliko daleko da sam zatvorio krug.
Vratio sam se tome.
I zato volim što sam Hmong.
I zato, ako neko želi da priča sa mnom o tome,
samo napred, slobodno.
Mislim da bi moji roditelji rekli
da sam im mnogo odgovarala
i da sam volela da naređujem kao dete.
AMANDA NGUJEN AKTIVISTKINJA
U vijetnamskom, najveći kompliment koji možeš dati ćerki
jeste hiu tao - da je poslušna.
Ja nikad nisam bila hiu tao.
MARŠ ŽENA U VAŠINGTONU
Ne prihvatam stanovište da se AAPI zajednica ne čuje.
To je takav stereotip i ide ruku pod ruku s mitom o uzornoj manjini.
U našoj istoriji postoji mnogo aktivista azijsko-američkog porekla.
Samo ih istorijske knjige ne pominju.
Moja baka se borila za slobodu protiv Francuza u Vijetnamu.
Ja potičem iz loze ljudi koji ne ćute.
Zovem se Amanda Ngujen.
PONOVNO USVAJANJE ZAKONA
Nisam ni pomišljala da ću biti primorana da pretrpim veću nepravdu
od nepravde koju sam doživela onog dana kada sam silovana.
Studirala sam astrofiziku na Harvardu.
I tokom poslednjeg semestra, silovana sam.
Sećam se da sam izašla iz bolnice nakon pregleda,
nikad jasnije nisam shvatala šta znači usamljenost
nego u tom trenutku.
Dali su mi vaučer za taksi da se vratim u studentsku sobu u kojoj sam silovana.
Tek nakon tog iskustva
postalo mi je jasno iz prve ruke
kako se žrtve silovanja stalno iznova viktimizuju.
Kada sam saznala da moj dokazni komplet može biti uništen posle šest meseci
iako je rok zastarevanja 15 godina,
osećala sam da me je američki pravosudni sistem izdao.
Shvatila sam da imam dva izbora.
Da prihvatim nepravdu
ili da uzmem stvar u svoje ruke.
Odlučila sam da promenim zakon.
Zakon koji sam napisala zove se
„Povelja o pravima žrtava seksualnog nasilja“.
Zakon, između ostalog, nalaže čuvanje kompleta za silovanje.
Drugo pravo je pravo na sopstveni zdravstveni karton.
Još jedno pravo je pravo na sopstveni policijski izveštaj.
Pre nego što su zagarantovana, ta prava bila su uskraćivana
preživelima širom Sjedinjenih Država.
Kada smo usvojili savezni zakon,
sećam se da sam se popela na stepenice Linkolnovog memorijala.
Vrištala sam što sam glasnije mogla.
Kao da je kletva skinuta.
Za mene, to je bila pravda.
Tako izgleda pravda.
Moja ljubav prema svemiru počela je i pre nego što sam se rodila.
Moja porodica je čamcima izbegla iz Vijetnama,
i koristili su nebeski svod
da nađu put do slobode.
Moja majka je otišla sa još tri člana porodice,
mlađom sestrom, Brojem 11,
bratom, Brojem 3, i sinom Broja 2.
Dok su plivali ka čamcu,
čule su se mašinke...
Vijetkongovci su ih primetili.
Moja mama se okrenula ka Broju 3 i rekla:
„Moramo da idemo. Sad ili nikad.“
Domogli su se međunarodnih voda.
Ali onda je, zbog oluje, čamac počeo da tone.
Veliki brod je došao i spasao ih.
Bacili su im uže, slamku spasa.
Ona mi kaže da uvek ideš korak po korak, prvo jednu ruku pa drugu,
jednu nogu pa drugu.
Kad me ljudi pitaju kako sam odlučila da se obratim Vladi Sjedinjenih Država
ili Ujedinjenim nacijama,
setim se kako je ona morala da izbegne stražare, mitraljeze,
da se penje uz uže po oluji,
a ja samo treba da pošaljem jedan imejl senatoru.
Kada sam progovorila o svom silovanju, bila sam stigmatizovana.
Prijatelji i bliski ljudi govorili su mi: „Mislim da ne treba to da radiš“,
uključujući, naravno,
i druge mlade Azijke koje dele moj identitet.
I razumem odakle to potiče.
Zato nikoga ne krivim što oseća da cena koju će platiti u životu
zavisi od njihovog ćutanja.
Želim da ljudi znaju da je najmoćnije sredstvo
koje imamo naš glas.
Nikada se nisam pokajala.
MI, BUDUĆNOST
„RISE” MENJA ZAKON
DJ REKA MUZIČARKA
Imam tri najbolja dana u životu.
Prvi najbolji dan je dan kada sam upoznala svog partnera.
Joj, patetično, patetično. Istina.
DJ REKA BEJSMENT BANGRA
Drugi najbolji dan je Samerstejdž.
SAMERSTEJDŽ CENTRAL PARK
Najbolji dan u mojoj muzičkoj karijeri.
Treći najbolji dan je kada sam dobila parking-mesto u garaži...
...posle 14 godina.
To su problemi u Njujorku.
Kako se identifikujem?
Zavisi gde sam i ko pita, jer se identitet menja.
Naravno da se identifikujem kao di-džej, kao umetnica, kao kustoskinja.
Mislim da je identitet
klizav teren... dok učestvujem u ovom projektu.
Moji roditelji su imali ono što ja zovem „odmetnički brak iz ljubavi“
krajem šezdesetih u Indiji.
Bili su deca podele.
Rođeni su u današnjem Pakistanu
a zatim su se preselili u Englesku.
A onda smo se preselili u Ameriku tačno pred moj peti rođendan.
Šta su moji roditelji želeli da budem?
Jedno je sigurno, nisu želeli da budem di-džej.
Time sigurno nisu želeli da se bavim.
Moja mama je putovala u Englesku.
Jedna pesma je bila jako popularna.
Donela mi je kasetu s tom pesmom.
Album Malkita Singa „Up Front”.
Još jednu pesmu mnogo volim.
Jedan stih je: „Nećemo igrati uz disko belog čoveka“,
što je... poetično.
Za šesnaesti rođendan
htela sam da napravim bangra žurku.
I htela sam da svi nose indijsku odeću.
Bila sam sušta suprotnost samomržnji.
Bila sam druga krajnost.
I napravili smo žurku bukvalno u našem podrumu.
Kad sam postala di-džej, uključila sam se
u aktivizam naše zajednice, više nego bilo šta drugo.
INDIJCI SE PLAŠE DA HODAJU ULICAMA GRADA
Bila sam deo grupe koja je prvobitno formirana
zbog talasa nasilja koji se dogodio u Džerzi Sitiju krajem osamdesetih,
a sprovodila ga je grupa takozvanih Dotbastera ili „isterivača tačaka”.
INDIJCA PRETUKLI DOTBASTERI
Počeli smo da prikupljamo novac organizovanjem žurki.
PROTEST PROTIV RASISTIČKIH NAPADA
Te stvari su za mene bile neraskidivo povezane:
stvaranje prostora, okupljanje zajednice i di-džejing.
Kada sam počinjala da radim kao di-džej, bangra muziku je bila muzika
ljudi iz radničke klase, taksista,
ljudi koji ne rade u kancelarijama.
Oni slušaju tu muziku, ljudi iz Pandžaba.
Htela sam da stvorim prostor koji će ići do kraja.
Puštaćemo pravu stvar.
BEJSMENT BANGRA
Bejsment bangra nastala je iz želje da puštam tu muziku.
Volim hip-hop. Hajde da ga puštamo.
Trebalo je malo vremena, ali zaživelo je. Ljudima se stvarno dopalo.
Do leta druge godine, red se protezao niz ceo blok.
Vrata se otvaraju u sedam, pa čas plesa,
čas plesanja Bejsment bangre.
Nemojte praviti
„kobru” dok plešete.
Vidim „krotitelja zmija”. To nije kul.
U ponoć je ludnica.
Krcato je.
Na kraju, samo želim da što više ljudi pleše.
To mi je cilj.
BEJSMENT BANGRA SA DJ REKOM
Mnogo razmišljam o muzičkim projektima Bejsment bangre
i o tome kako su mogli da nastanu samo u Njujorku.
DJ REKA
Postalo je još važnije posle 11. septembra,
posebno za mnoge muškarce Sike, sa bradama i turbanima.
Posle 11. septembra, našim ljudima dešavalo se mnogo loših stvari.
Organizovali smo žurku 20. septembra,
devet dana posle 11. septembra, i pitali smo se da li da je održimo.
Naravno, vlasnik kluba je rekao: „Rejker, moraš to da uradiš.”
I tada sam naučila da se žurka uvek održava.
Žurka mora da se nastavi.
Tada mi je stvarno kliknulo da to nije samo žurka, već prostor.
BESPLATAN ČAS PLESA ČETVRTAK, 20. SEPTEMBAR
MUZIKA: DJ REKA VIZUALI: LUZID
Volim da radim sa novim umetnicima,
da učim od njih i oni od mene.
Sve je više južnoazijskih muzičara.
I to je uzbudljivo.
Nešto je obično sranje, a nešto ima ogroman potencijal.
Kada prođemo kroz neka vrata, naša je odgovornost
da povedemo i druge kroz ta vrata.
Sjajno je što ljudi koji su poreklom iz Južne Azije postižu uspeh
na vidljive načine,
ali pravo pitanje je kakav prostor zauzimamo.
Ne možemo da se radujemo samo zato što je neko na funkciji.
To opšte oduševljavanje moći je glupost.
I treba biti kritičan prema tome.
Treba podići glas protiv ugnjetavanja svih ljudi.
KONI ČANG NOVINARKA
Kada sam počela da radim na televizijskim vestima,
osvrnula sam se oko sebe i svuda videla bele muškarce.
Bili su mi šefovi, kolege,
konkurencija, ljudi koje sam intervjuisala - sve beli muškarci.
Kad god bih ušla u redakciju, bila sam drugačija.
Odlučila sam da ću i ja biti beli muškarac.
Preuzela sam njihovo ponašanje.
Drskost, umislila sam da mi sve pripada, i imala sam pogan jezik.
Bila sam prosta kao kočijaš.
I bilo je potpuno neprimereno,
jer sam bila mali „lotosov cvet”
iz čijih usta izlaze strašne reči.
Kad god bi mi dobacili nešto rasističko ili seksističko,
uzvratila bih im istom merom, rasistički i seksistički.
Šef mi je rekao: „Reci im zašto sam te zaposlio.“
A ja sam rekla: „Zato što vam lepo peglam košulje.“
Mislio je da je to najsmešnija stvar koju je ikad čuo.
I stalno je govorio: „Reci im, reci im.“ Terao me je da ponavljam.
A ja sam pomislila: „Zašto sam to, kog vraga, rekla?“
„Jesam li luda?“
Ali to je bio moj stil.
Tako sam se nosila sa seksističkim svinjama
i rasističkim svinjama.
Izvinite.
Moji roditelji rođeni su u Kini,
i imam četiri starije sestre, sve rođene u Kini.
Jedino sam ja rođena u Sjedinjenim Državama.
I bila sam „još jedna devojčica“.
Rođena sam i odrasla u Vašingtonu.
Kada sam se rodila,
otac je pozvao iz bolnice i rekao: „Opet devojčica.
Vi joj smislite ime.”
Moje sestre su listale filmske časopise.
Rekle su: „Okrenućemo stranicu, i tako će se zvati.“
Okrenule su stranicu sa glumicom Konstans Mur.
Tako sam postala Konstans, ali svi su me zvali Koni.
Kada je moja majka došla u Ameriku,
nije znala da čita i piše, ni engleski, a ni kineski.
Praktično sam je sa osam ili devet godina naučila da čita.
Koristila sam svoje dečje knjige, sve one male knjižice,
i naučila je da se potpiše
kako bi mogla da dobije državljanstvo.
Ali bilo joj je izuzetno teško.
Moje četiri starije sestre bile su zahtevne i bučne.
Brbljale su bez prestanka.
A ja sam bila tiha,
povučena, stidljiva devojčica koja nije otvarala usta.
Porodica je bila šokirana što sam se odlučila za TV vesti.
WTTG5 VESTI U DESET
Sestre su doslovno rekle: „Naša mala Koni, zamisli to!
Obraća se milionima ljudi.
Ko bi rekao da će naša mala Koni...?“
A ja bih odvratila...
„Molim vas!”
Za moje roditelje je tragedija bila to što nemaju sinove.
Po kineskoj tradiciji morate imati sinove
jer oni produžavaju porodičnu lozu.
Otac mi je zato dao zadatak.
Napisao mi je u pismu:
„Možda ti možeš da produžiš lozu.“
Podsvesno, upravo to sam i uradila.
Jednog dana, pozvala me je novinarka
Koni Vong i rekla mi da je dobila ime po meni.
A ja sam rekla: „Ma šališ se?“
CBS VESTI
Roditelji su je pitali: „Kako želiš da se zoveš
sada kada si u Americi?“
A ona je imala samo tri ili četiri godine.
Videla me je na televiziji.
Rekla je: „Ili Koni ili Elmo.“
Otkrila je da postoji čitava jedna generacija
azijskih devojčica koje se zovu Koni.
Koni Vong je odlučila da napiše tekst
za rubriku gledišta u „Njujork tajmsu”,
i tekst je bio o svim tim devojkama koje je pronašla.
Urednik je našao fotografkinju
po imenu Koni Aramaki.
Ona je okupila sve te Koni,
i suze su mi se same slivale.
Svaki put kad pomislim na to, rasplačem se.
To je neverovatno nasleđe za koje nisam ni znala da postoji.
Sve te devojčice nazvane su po meni - to mi deluje nestvarno.
Plivam otkad znam za sebe.
Ne sećam se vremena kad nisam bio u vodi.
SKAJLER BEJLER SPORTISTA / AKTIVISTA
Pošto nisam često izgledao ženstveno,
u ženskom toaletu ili svlačionici,
maltretirali su me zbog mog izgleda.
„Ti nisi stvarno devojka”, ili: „Ti si prerušeni dečak.”
Zato sam se u autu presvlačio u kupaći.
Ulazak u žensku svlačionicu bez majice i u kupaćem
bio je neka vrsta „ulaznice”
kojom sam izbegavao maltretiranje što nisam „dovoljno žensko”.
Kad sam razmišljao o rodnom identitetu i mislio:
„Možda ja i nisam žena kako svi govore.
Možda sam muškarac”,
brinuo sam se: „Bože, šta ću sa sportom?
Šta ću sa plivanjem?
Kako da ostanem veran sebi kao sportista,
dok pokušavam da budem veran sebi kao trans-osoba?”
Još uvek sam imao obavezu da plivam za harvardski tim,
i to za ženski tim, iako sam završio s terapijom.
Kad sam se autovao trenerki, rekla je:
„Ne znam, ali rešićemo to.”
Tokom te godine ponuđeno mi je mesto
u muškom timu čiji je trener rekao:
„Ako se identifikuješ kao muškarac, plivaj za mene.”
PLIVAČKI I RONILAČKI TIM HARVARDA
Imao sam sreću da dobijem takvu podršku trenera,
koja mi je omogućila da budem potpuno svoj
kao trans-muškarac u muškom timu.
Tokom svog autovanja,
dosadilo mi je da objašnjavam svakom pojedinačno.
Zato sam napisao objavu na Fejsbuku:
„Ćao svima, ja sam transrodna osoba.
Evo šta to znači.
Plivaću za muški tim.”
Dakle, rekao sam svima onlajn.
Ja imam troje korejskih baka i deka.
Halmeoni i hal-abeoji, to su moji baka i deka,
mamini roditelji.
Imam i baba-tetku, keun-imo.
Moja baka ima Fejsbuk, pa sam je blokirao
pre nego što sam objavio.
Zamolio sam naše zajedničke prijatelje:
„Molim vas, ne govorite joj još.
Reći ću joj, ali treba mi vremena.”
Mesec dana sam joj pisao pismo.
„Halmeoni, hal-abeodži, keun-imo, govorim vam ovo jer vas volim.”
„Jer vas duboko poštujem i želim vas u svom životu.”
Mama i ja smo se plašili.
Možda nikad više nećemo nogom kročiti u tu kuću.
Možda će se odreći i moje majke, ne samo mene.
Seli smo za kuhinjski sto.
Pročitao sam im pismo.
Završio sam sa: „Volim vas.”
I čekao.
Deda je prvi reagovao
laganim, staračkim aplauzom i rekao:
„Znači, sad izlaziš iz ormara?”
Bio sam zatečen što zna taj izraz, „izlazak iz ormara”.
Dodao je: „Čestitam.”
Mama i ja smo bili zapanjeni, nismo znali šta da kažemo.
Baba-tetka mi je stisnula ruku
i otišla da skuva čaj. Pokazala je svoju ljubav.
Baka, koje sam se najviše bojao,
gledala je u mene netremice, sa preozbiljnim izrazom na licu
i rekla: „Znala sam.”
„Možeš biti dečak, brat. Možeš biti muškarac.”
„Ali ćerke brinu o roditeljima.
To je i dalje tvoja odgovornost, Skajler, da brineš o njima.”
Naravno, složio sam se.
Čak sam te reči, bumo-hyodo, „brini o svojim roditeljima”,
istetovirao bakinim rukopisom ispod ožiljka od operacije grudi,
blizu srca.
Time odajem počast njoj
i svim snažnim ženama od kojih potičem.
Moja baka je iz Severne Koreje.
Peške je pobegla iz Pjongjanga u Seul
pre nego što je Koreja podeljena.
Imala je 13 godina kad je krenula sa svojom majkom
preko okeana da bi podigla moju majku.
Postoji duboko poštovanje koje nosim u sebi,
a tetovaža je deo te simbolike.
Dok sam odrastao, često sam slušao razne
vrlo neprimerene komentare o svom izgledu.
„Deca mešovitog porekla su najlepša.“
„Tako si egzotičan.“
„Azijke i belkinje su najseksepilnije.“
Čuo bih to od odraslih ljudi oko mene, od mojih vršnjaka, od nastavnika.
Vrlo fetišizujući komentari o mom izgledu
u kojima se prepliću rasizam i mizoginija.
A onda sam promenio pol.
I sada me svet doživljava kao azijskog muškarca.
To je potpuno drugačije iskustvo.
Sada imam osećaj kao da ne postojim.
Često mi govore da nisam dovoljno muško.
Mnogi vide istočnoazijske muškarce kao ženstvene, pokorne ili slabe.
I na trans-muškarce gledaju isto tako.
Moja muškost je moja.
Ako je ne vidiš ili misliš da je nešto treće, u redu.
Možeš misliti šta god hoćeš o mojoj muškosti, ali ja znam ko sam.
Moj rasni i moj trans identitet zaista su me naterali
da to uporište pronađem sam.
Sada to vidim kao neku vrstu supermoći.
KUMAIL NANDŽIJANI KOMIČAR / GLUMAC
Najviše se unervozim kad mi neko priđe
i kaže: „Hej, svideo si mi se u...“
U toj pauzi između „u“ i onoga što će reći,
tada sam najnapetiji u životu.
U „Haroldu i Kumaru“, to razumem.
To je bilo deset godina pre nego što sam počeo da se bavim komedijom.
A to se dešava i drugima.
Dešava se i Hasanu, i Azizu,
dešava se Kalu, Hariju.
Svima nam se to dešava.
I uvek izgovorim istu rečenicu kad mi neko kaže:
„Hej, svideo si mi se u 'Štreberima'.”
„Ne, to je onaj drugi.”
Da.
Bilo je nekih neprijatnih situacija.
Šta ima, ljudi?
Počeo sam da radim stendap neposredno posle 11. septembra.
Nedavno sam kupio eks-boks.
Kad god bih izašao na scenu, osećao bih tu napetost u publici.
„Hoće li to pomenuti?“
I trudio sam se da ne pominjem.
Ali nije imalo smisla. Morao sam to da pomenem.
Izašao bih na scenu i ako je bismo bili u nekom baru,
odjednom bi svi napeto gledali u mene,
a ja bih rekao: „Hej, ja sam iz Pakistana.”
„Mi smo dobri momci.“ To sam govorio.
„Gde je Osama?“
To su mi dobacili nekoliko puta.
Posle dva-tri puta,
rekao sam sebi: „Dobro, ovo nisu izolovani slučajevi.
Ovo će se stalno dešavati.
Zato moram da smislim spremne odgovore.”
Ljudi bi me na sceni zvali teroristom, a ja bih rekao:
„Recimo da jesam terorista,
da li stvarno hoćeš da se kačiš sa mnom?“
„Gde je Osama?“ A ja: „Ne znam.
Već dugo ga nisam video na sastancima.“
Neko ti nešto dobaci, ti uzvratiš,
i odjednom publika eksplodira.
Oduševljeni su. Obožavaju te.
Saznao sam da se jedan nivo u novom „Call of Duty”
zove Karači, gde sam odrastao, jebote.
Čudno je.
Tvoj rodni grad je sad bojno polje.
Koliko poena možeš da osvojiš?
Za mene je formiranje mog identiteta proces koji i dalje traje.
Još uvek ne znam.
Pitao si me kako se izjašnjavam.
Ja kažem Pakistanac.
Vikipedija kaže pakistanski Amerikanac.
Ne znam šta to znači.
Ne osećam se potpuno kao Pakistanac jer to više nije moj dom.
A ne osećam se ni kao Amerikanac jer pripadnost nekoj grupi
zavisi od toga...
...da li te drugi članovi vide kao jednog od njih.
A znam da me veliki deo Amerike nikad neće videti kao Amerikanca.
Zato se ne osećam kao Amerikanac.
Moraš da izgradiš nešto što je samo tvoje.
Kao dete voleo sam filmove i televiziju.
Filmove, TV, video-igre.
Postojao je dug period u mom životu kad bih svakog dana pogledao film.
„Ratovi zvezda“, „Zvezdane staze“, „Gremlini“, „Isterivači duhova“
i „Indijana Džouns“ i sve to.
Ali sam gledao i mnogo bolivudskih filmova.
I ta predstava snažnog,
ćutljivog muškarca koji nikad nije tužan niti oseća strah,
to je veliki deo bolivudskih filmova.
Odrastao sam idealizujući to,
tog stoičkog muškarca koji brine o porodici
i obračunava se sa negativcima.
Sada shvatam da je ta predstava muškosti
za mene bila štetna.
Ne smeš da budeš tužan
ni uplašen, bes je jedina „muška“ emocija.
Sada, kad izađem na scenu, želim da govorim o tome da je
razumevanje sopstvenih osećanja i njihovo izražavanje
zapravo snaga. Bes nije nužno snaga.
Snaga je i reći da se plašiš.
Sada, kad radim stendap,
želim da budem neko ko izgleda kao ja
i govori o tim stvarima.
Da, iako sam uspešan i imam sreće,
i dalje u sebi nosim stvari
koje me plaše.
MEDLIN JU MEDICINSKA SESTRA
Došla sam u Sjedinjene Države krajem sedamdesetih
i otišla pravo u Kanzas Siti.
Kad sam letela sa Filipina,
žena koja je sedela pored mene rekla je: „Ti si moja prva Azijka.“
Rekla je to na tako pogrdan način,
da sam joj uzvratila, verovatno ne baš pristojno.
Rekla sam: „Vi ste moja prva budala.”
Ćutale smo sve do Kanzas Sitija.
Sedamdesetih i osamdesetih postojao je veliki nedostatak medicinskih sestara.
Mnogi činovnici širom SAD
odlazili su na Filipine i regrutovali u Manili
što više medicinskih sestara.
Ono što bih zaradila za 12 meseci kao glavna sestra na odeljenju intenzivne nege
u Filipinskom centru za srce,
ovde u SAD zaradila bih za samo mesec dana.
Moja priča se ne razlikuje od priča drugih filipinskih medicinskih sestara
koje su dolazile u SAD, kako se to kaže, „trbuhom za kruhom”,
za boljim uslovima za svoje porodice.
Došla sam u SAD sa 25 godina.
Ostavila sam muža i svoje prvorođenče.
Imao je samo nekoliko meseci kad sam otišla.
Svakog meseca slala sam polovinu plate kući.
Nedostajao mi je dom.
Bila sam strašno usamljena.
Ima jedna naša pesma po imenu „Manila, Manila“.
Neko ju je pustio na jednoj božićnoj proslavi,
a ja nisam mogla da zadržim suze.
Muž i četvoro dece pridružili su mi se u SAD
i nastanili smo se u Nju Džerziju.
Penzionisala sam se 2019. posle 46 godina rada kao medicinska sestra.
Planirali smo da muž ode u penziju u novembru 2020.
i da putujemo po svetu.
Vanredne vesti o širenju koronavirusa.
Prijavljeno je najmanje 19 smrtnih slučajeva u SAD.
U martu 2020, posle gledanja TV-a,
moj muž je zadremao, kao i obično.
Onda smo se čuli s decom preko Fejstajma jer više nismo mogli da se okupljamo.
Deca su primetila: „Mama, tata ne izgleda dobro.“
To je bio početak mog košmara.
Primljen je u bolnicu u kojoj sam radila.
Nekoliko dana kasnije, moja porodica ponovo je pozvala hitnu pomoć - zbog mene.
I ja sam imala kovid.
Ko će brinuti o mom mužu kad se vrati kući?
Ja sam medicinska sestra, ja ću se brinuti o njemu.
Ja moram da preživim.
Bila je Velika nedelja, i ja zaista verujem u moć molitve.
Osetila sam olakšanje na Veliki petak.
U nedelju, na Uskrs, videla sam dugu ispred bolničkog prozora
i rekla sebi: „Preživeću.“
Moj muž je ulazio u treću nedelju intubiran na intenzivnoj nezi.
Lekari su me obaveštavali koji lek dobija,
kako se podešava respirator, i sve sam razumela.
Ne zaboravite, ja sam sestra intenzivne nege.
A kad su rekli da je dodat jedan lek,
srce mi je stalo.
Držala sam ga za ruku poslednja tri sata njegovog života.
Sveštenik ga je blagoslovio, molili smo krunicu,
deca su se javila preko Fejstajma, a ja sam mu šapnula:
„U redu je, tata, možeš da odeš.“
Kako nastaviti dalje?
Molim se za njega svakog dana.
Posećujem ga svake nedelje, nosim cveće.
I sada sam srećna baka šestoro unučića.
Odlazim na Filipine da posetim rodbinu,
i idem u medicinske misije.
I uvek kažem, na tagalogu...
„Ako se ne osvrneš na mesto sa kog si pošao,
nikad nećeš stići na svoje odredište.“
Imamo samo jedan život. Ostavi trag.
Kad odrasteš siromašan, imaš još jaču želju da ne ostaneš siromašan.
HARUN MOKTARZADA PREDUZETNIK
Kad bi pao sneg toliko da ne idemo u školu,
ja bih okupio društvo i objavio: „Čistimo sneg.”
Bavili smo se košenjem travnjaka.
Naučio sam neke mađioničarske trikove i počeo da ih izvodim.
Treba samo malo da protresem.
21.08 H, 5. DECEMBAR 1993.
Nema greške. Sve su povezane.
Nakupio sam stotine dolara kazni u biblioteci.
Pa sam ponudio biblioteci da izvodim mađioničarske predstave.
Rekao sam: „Samo mi obrišite dug.”
I pristali su na to.
Zvali su me Užasni Harun.
18.03 H, 17. OKTOBAR 1993.
Na dan mog rođenja, Rusi su napali Avganistan.
Tamo sam živeo tri godine.
Moj otac je uhapšen zbog podrške otporu.
Kada je posle šest meseci izašao iz zatvora,
odlučili smo da odemo iz zemlje.
Porodica Moktarzada bila je zapravo imućna.
Valuta je izgubila vrednost, avgan nije vredeo ništa.
Potpuni krah.
Kada smo došli u Ameriku,
uselili smo se u dvosoban stan mojih bake i deke po majci
u Merilendu.
Nas šestoro, plus baka i deka.
Ne znam ni kako smo stali.
Bili smo nagurani kao sardine.
Nismo mogli da priuštimo sebi bilo šta.
Sećam se da sam dobijao besplatan obrok u školi.
Razdvojili bi decu pre ručka.
Prozvali bi te i otkačili na spisku.
Kad sam prešao na subvencionisani obrok, pomislio sam: „Opa, napredujemo.”
Odrastao sam sa svešću da moj narod
prolazi kroz veliku patnju.
Majka nam je neprestano ponavljala da imamo mnogo sreće
i da moramo da damo sve od sebe
jer postoji milion ljudi koji bi se rado zamenili s nama.
To je umnogome uticalo na moje ambicije.
U srednjoj školi sam stažirao u jednoj marketinškoj firmi.
Tamo su me naučili da pravim sajtove.
Prodavali su ih firmama za hiljade dolara.
Shvatio sam da će svaka firma, možda i svaki pojedinac,
morati da ima sajt.
Zašto ne bismo napravili nešto što pravi sajtove?
Tu je nastala ideja za „FreeWebs”.
Velika je prednost kad imate braću koja znaju da programiraju.
Uvukao sam ih u to i ubedio da napravimo to.
Pokrenuli smo „Webs” kad sam bio završna godina na Univerzitetu Merilend.
Morali smo da imamo fizičke mašine,
servere na kojima je sve radilo.
Selili su se iz doma u stan, pa u ormar.
Jednog dana, sve padne.
Baš sve padne.
Sto hiljada sajtova je na tom serveru, a on neće da se pokrene.
Nismo mogli da ga pokrenemo. Kraj firme.
Na kraju smo pozvali „Del” i oni nam kažu:
„Ponekad problem pravi prašina.
Probajte da ga otvorite, izvučete kabl, dunete u njega,
kao u Nintendo kertridža,
vratite ga i ponovo uključite.”
Otvorimo ga, izvučemo kabl, dunemo,
vratimo ga, uključimo i sve se vrati.
U tom trenutku univerzum se račvao.
Jedan put bio bi potpuno drugačiji.
Cela naša budućnost visila je o koncu, zavisila od trunke prašine.
Moji roditelji nisu baš razumeli
koliko smo uspešni postajali
sve dok im nismo rekli za koliko smo prodali firmu,
deset godina nakon osnivanja.
Prodali smo je za blizu 120 miliona dolara.
Braća i ja smo sedeli za kompjuterom
i osvežavali stanje na bankovnom računu.
Odjednom se pojavilo mnogo više nula.
Tad je sve postalo stvarno.
„Vau, moja porodica je zbrinuta.”
18.03 H, 17. OKTOBAR 1993.
Za naš sledeći startap,
shvatio sam da postoji jedan iritantan problem
da nigde ne vidiš koje pretplate plaćaš.
I tako je nastao „Truebill”.
U tehnološkom svetu postoji pojam "jednoroga".
To je kompanija vredna više od milijardu dolara.
Tu firmu smo prodali za skoro 1,3 milijarde.
„Šta ću sad da uradim s tim kako bih bio dostojan
onoga što sam dobio?”
Postigao sam dovoljno u životu.
Govoriću otvoreno i stvaraću prostor
da se čuje glas muslimanske zajednice.
Zato ulažem u nezavisno novinarstvo.
ISTRAŽIVAČKO NOVINARSTVO I DALJE ŽIVI.
Zato pokušavam da dopremim pakete sa hranom u Gazu.
Zato sam pomogao da se finansira i podrži škola
za siročad u Avganistanu.
I pokušavam da prozovem ljude na Tviteru
kad mislim da nisu iskreni ili šire dezinformacije.
Ako ja, posle sveg ovog uspeha u ovoj zemlji,
ne kažem to, ko će?
Ko može?
TAMI DAKVORT SENATORKA
Sećam se da sam bila u vojsci
kao mlada oficirka na obuci za pilote.
Vojska je okačila sliku
kako bi idealan vojni oficir trebalo da izgleda.
Muškarac četvrtaste vilice, izvajane građe, plav, kratko ošišan.
Pomislila sam: „Nikad neću tako izgledati.”
Bila sam usred misije kada sam ranjena i evakuisana iz Iraka.
Sećam se da sam pogođena
i da sam očajnički pokušavala da prizemljim helikopter.
Noge su mi bile raznete, a ruka praktično otkinuta.
Nisam radila ništa drugo osim što sam dolazila sebi,
pokušavala da upravljam helikopterom, gubila svest i opet dolazila sebi.
Zbunjenost, bol, očaj,
jer sam mislila da sam ja kriva, da sam podbacila kao pilot,
da sam podbacila kao vojnik, kao oficir.
A kasnije su mi objasnili:
„Ne, i dalje si pokušavala da zaštitiš svoje ljude.”
I od tada sam dobro.
Sve dok sam radila svoj posao kao vojnik.
Kad sam se prvi put kandidovala za Senat,
kad sam govorila da sam potomak učesnika Američke revolucije,
moj protivnik me je podrugljivo pogledao u debati i rekao:
„Da, tvoji roditelji su sigurno došli s Tajlanda
da se bore sa Džordžom Vašingtonom.”
Kao da je to nemoguće, pa sam morala da ga ispravim.
„Zapravo, moji preci jesu ratovali uz Džordža Vašingtona.”
Ja sam napola belkinja, napola Istočnoazijka.
Moja majka je poreklom Kineskinja, ali je rođena i odrasla na Tajlandu.
Zato se izjašnjava kao Tajlanđanka.
Bio je to prst sudbine.
Moji roditelji su se upoznali zbog Vijetnamskog rata.
Moj otac je bio u Aziji zbog rata.
Zaljubio se u moju majku.
Ali ju je i oženio, za razliku od mnogih drugih žena sa Tajlanda.
I dan-danas dobijam pisma od američko-tajlandske dece mojih godina.
„Možete li mi pomoći da pronađem oca?
Zvao se Bob i bio je narednik u vojsci.”
I srce mi se cepa zbog njih.
Odrastati u Jugoistočnoj Aziji posle Vijetnamskog rata
kao dete mešovitog porekla nije bilo nimalo lako.
Da se moj otac nije oženio mojom majkom i ostao, ja ne bih imala budućnost,
niti bi moja majka imala budućnost,
jer su svi znali da sam dete vojnika.
Deca su mi govorila da sam velika i trapava,
jer sam bila mnogo viša od ostalih.
„Ti i tvoj tata mirišete na sir.”
Mislim da sam se prvi put dobro osećala zbog svog porekla
tek kad sam se preselila na Havaje.
Na Tajlandu su me zvali luk khrung.
Luk znači dete, a khrung pola. Dakle, vi ste „poludete”.
Ali na Havajima si hapa, što takođe znači „pola”,
ali znači samo „mešavina”. I to je pozitivan izraz.
Tamo sam prvi put zaista prihvatila svoj identitet.
Bila sam u osnovnoj školi kada je moj otac izgubio posao
i naša porodica zapala u siromaštvo.
Mama i ja smo predložile ocu da odemo u Ameriku.
Mama nije mogla da pođe jer još nije imala zelenu kartu,
nije imala ni vizu,
a ionako nismo imali novca za njen dolazak.
Kad sam ušla u avion za Havaje, mama mi je rekla:
„Preuzećeš sve na sebe.”
Morala sam da budem majka, ali teško smo živeli.
Nismo imali ništa.
Na kraju sam se posvađala s ocem i rekla:
„Ti više nisi glavni jer ne možeš da nas izdržavaš.
Ja ću naći posao.”
Odjurila sam na plažu Vajkiki i delila flajere turistima.
To je bio prvi pravi prihod naše porodice.
Prodavala sam ruže,
varala turiste igrajući odbojku na plaži.
Pretvarala sam se da sam obična devojka iz kraja
i udruživala se s jednim lokalnim tipom koji bi govorio turistima:
„Igraću protiv vas, dovešću i ovu devojku.”
A ja bih se čudila: „Ko, ja? Stvarno? Mogu da igram?”
Nešto kao naša verzija filma „Belci ne umeju da skaču”.
Igrali smo za pet dolara po partiji.
Bila sam jako dobra.
Nikad u životu nisam radila više nego kad sam bila siromašna.
Bila sam iscrpljena svakog dana.
I moj otac je bio iscrpljen.
I ako možemo makar malo da pomognemo,
da ljudima damo makar malo prostora da dišu.
To je politika koju danas podržavam.
STOP RATU PROTIV ŽENA FEMINISTKINJE UZVRAĆAJU
Ne smatram sebe preterano uspešnom.
Prosto, dolazila sam u razne situacije i pokušavala da preživim.
Htela sam da budem pilot helikoptera celog života.
U politiku sam ušla slučajno
jer me je ljutilo što ne brinemo o veteranima.
Nisam pokušavala ništa da postignem,
i prvi put sam izgubila izbore.
I sada me ljudi vide kao ženu koja mnogo postiže,
a ja sebe vidim kao nekog ko je samo
pokušavao da preživi i ide dalje.
Verovatno tipično azijski.
BOUEN JANG KOMIČAR
Postojao je kineski biblijski kamp
u jednom odmaralištu na Stenovitim planinama.
Sva deca su bila neki duhoviti, kul, napaljeni hrišćanski tinejdžeri
koji su svirali gitaru i muvali se međusobno.
Ja nisam bio jedan od njih.
Moj adut u takvim situacijama bio je moj smisao za humor.
U jednom skeču pozvali su me da glumim Ostina Pauersa
i da imitiram Ostina Pauersa.
Mislim da sam rekao: „To, dušo!”
Cela prostorija je prasnula u smeh.
Pomislio sam: „Ovo želim da radim do kraja života.”
Trčao bih u podrum da gledam SNL, MAD TV i sve moguće skečeve.
Bio sam opsednut.
To je postalo ceo moj identitet,
bio sam u trupi u srednjoj školi, išao u centar grada
u gradsko pozorište u Denveru da nastupam sa
tridesettrogodišnjim glumcima koji su previše pili.
Već sa 15 godina gradio sam svoj život oko toga.
To sam vrlo stidljivo i nesigurno govorio ljudima, naročito roditeljima.
Pokušavao sam da im približim taj san.
Nije imalo nikakvog smisla da se bavim šou-biznisom.
Govorili su mi: „Sve smo žrtvovali.
Zašto bi radio kratke improvizovane skečeve?”
Jednog dana bila sam ja, Kristina Jang, a onda odjednom
lažem zbog njega i dovodim svoju karijeru u pitanje
i pristajem da se udam, da nosim prsten i budem mlada.
Toliko sam voleo Sandru O u „Uvodu u anatomiju” da sam rekao:
„Upisaću Univerzitet u Njujorku, studirati hemiju i medicinu
jer želim da budem kao ona, kao Kristina Jang.”
Ostao sam na tom smeru do kraja.
I to je bilo zbog onoga
šta su mediji nametali,
i šta su moji roditelji smatrali sigurnim izborom za mene.
Sećam se da sam drugi put polagao test
i poništio rezultat
usred testa.
Pozvao sam roditelje i rekao: „Ne mogu ja ovo.
Ne znam šta ću raditi, ali nešto ću smisliti.
Ali ovim moram da se bavim.”
Audicija za SNL trajala je par godina.
Moj tadašnji menadžer je objavio: „Sezona slanja snimaka za SNL!”
Trebalo je poslati petominutni snimak imitacija.
Nisam imao mnogo azijskih javnih ličnosti koje bih mogao da skinem.
Radio sam imitaciju Kena Džonga, instruktora Soulsajkla,
i Mičiko Kakutani.
Na kraju sam vikao iz sveg glasa
kako je Džefri Judžinidis jadan ili tako nešto.
Samo sam se zabavljao sa raznim piscima
i književnim ličnostima.
Na neki neobjašnjiv način izabrao sam slobodniji pristup tome.
Rekao sam sebi: „Radiću ovo kao vežbu da radim šta god želim.
Ovo niko neće videti. Niko me neće uzeti u razmatranje.
Hajde da se zabavim za svoju dušu.”
Dobio sam ulogu u pilotu
„Awkwafina Is Nora from Queens”
istog tog leta kad sam poslao snimak za SNL.
Snimali smo u kineskom restoranu.
Bila je to scena večere i jeli smo pečurke,
patku i prženi pirinač.
I bili smo tu ja, B. D. Vong, Akvafina, Lori Tan Čin,
tri različite mikrogeneracije azijskih glumaca.
Desilo se pravo prosvetljenje.
Bio sam na setu s drugim Azijcima i nisam morao ništa da objašnjavam,
nisam moram da opravdavam svoje prisustvo tu,
nisam bio nebitan ili samo dekora radi.
Razumeli smo se.
I mislim da sam tu vrstu sigurnosti i samopouzdanja
poneo sa sobom na poslednju audiciju za SNL.
Između snimanja scena za „Nora from Queens”,
dao sam telefon asistentu i rekao: „Ako zazvoni broj s pozivnim 212,
molim vas, prekinite snimanje jer moram da se javim."
Zazvonio je.
BOUEN JANG AZIJSKI ČLAN GLUMAČKE POSTAVE
Ponudili su mi posao u SNL-u.
Poetično mi je to što se desilo
na setu „Nore", to što sam bio s Akvafinom,
što sam bio okružen drugim Azijcima,
da se nešto u mom životu promenilo
a posle toga i sve ostalo.
Da.
MANI KRISOSTOMO FOTOGRAF
Dobio sam praksu u listu "Pacific Daily News".
OBJAVLJUJE SE NA GUAMU
Došao je novi glavni urednik.
GDE AMERIKA ZAPOČINJE DAN
Rekao sam: „Uzbuđen sam. Spreman sam da provedem tri-četiri meseca
usavršavajući se kao reporter.”
ZALIHE OPADAJU, PRETI NESTAŠICA VODE
Pogledao me je i rekao: „Pročitao sam tvoje tekstove
i mislim da nisi dovoljno dobar da budeš reporter."
Bože.
Volim novinarstvo.
Želim da ostanem u tom poslu.
„Imaš li iskustva kao fotograf?”
„Imam, bio sam fotograf za školski godišnjak.”
Dobio sam povraćaj poreza,
mama mi je kupila foto-aparat u mornaričkoj bazi,
i počeo sam da se bavim fotografijom.
Bio sam asistent u foto-laboratoriji.
S vremena na vreme,
urednici bi dolazili u foto-odeljenje.
Bio sam jedini tamo i pitali su me: „Hej, neko donosi
čudno mutirano povrće i voće.
Možeš li da ga fotografišeš?”
I fotografisao bih nekoga kako drži dve srasle dinje.
BLIZNAKINJE
Razrasle krastavce i deformisane bundeve.
UZGOJ VELIKOG MANGA
Moj rani projekat bila je rubrika o mutiranom povrću i voću.
Napustio sam Guam da bih studirao fotografiju i radio na kopnu.
Bio sam u kasnim dvadesetim.
Nekoliko reportera je godinu dana radilo
na priči o maloletničkom pravosuđu u Mičigenu...
SUDIJA MOLI: DAJTE SISTEMU ŠANSU
...i njegovim nedostacima.
Bio sam glavni fotograf na tom projektu...
DRŽAVA GUBI PRESTUPNIKE
...iz „Detroit Free Pressa”.
A onda sam poželeo
da radim nešto o srednjoj školi.
Želim da provedem godinu dana u nekoj srednjoj školi.
Izabrao sam jednu srednju školu.
Nalazila se u jugozapadnom delu Detroita
gde je posle zatvaranja fabrika automobila vladala velika nezaposlenost.
Prisustvovao sam časovima.
Fotografisao sam sportiste, fotografisao sam najgore đake,
fotografisao sam trudne tinejdžerke.
Sećam se da sam išao na matursko veče i osećao sam se kao brižni otac.
Bili su mi kao deca, svi doterani,
lepi i sređeni, i bio sam jako ponosan.
Objavili smo priču i nominovali su me za Pulicerovu nagradu.
Sećam se da sam pozvao mamu.
„Zdravo, mama, u konkurenciji sam za tu neku Pulicerovu nagradu,
a to je baš velika stvar.”
„Verovatno neću pobediti, ali hoću da znaš
da sam u finalu.”
A ona kaže: „Ne brini, sine.
Otići ću u Crkvu Svetog Jude i zapaliti sveću za tebe.”
PULICEROVA NAGRADA
Nekoliko dana kasnije, osvojio sam nagradu.
Kad me ljudi pitaju kako se dobija Pulicer,
ja kažem: „Neka vam mama ode u Crkvu Svetog Jude na Guamu
i zapali sveću za vas.”
PONOSNI NA PULICERA PO SEDMI PUT!
NAJODLIKOVANIJE NOVINE DETROITA
Upravo sam osvojio Pulicera.
Bio sam na vrhuncu karijere, a ipak sam strašno čeznuo za domom.
Starosedeoci Guama je narod Čamoro.
U jeziku Čamora postoji jedna reč, mahålang.
Mahålang je čežnja, nostalgija.
Želja da osetiš miris svog ostrva.
Pričao sam o tome s prijateljicom, i ona mi je rekla:
„Jedini način da ublažiš tu čežnju jeste da stvoriš osećaj pripadnosti.”
I zacrtao sam sebi taj cilj,
da pripadam, da nađem druge Čamore, da ispričam njihove priče.
Ja sam jedan od 250.000 Čamora na ovoj planeti.
Misija mi je i strast
da fotografišem svakog od njih.
Preživeli smo.
Preživeli smo kolonijalne sile, od Španije do SAD,
i okupatore poput Japana.
Izdržljivi smo.
Želim to da zabeležim.
NERGIS MAVALVALA ASTROFIZIČARKA
Igrala sam skvoš.
Bila sam na postdiplomskim studijama na MIT-u. Nije postojao ženski skvoš tim,
pa sam morala da igram za muški tim.
I potajno mi je pričinjavalo veliko zadovoljstvo
kad bih izašla na teren s muškarcem koji bi me samo pogledao,
a tada sam bila sitna, mršavi devojčurak,
i rekao: „Ovo ću lako.”
A nisu imali pojma kako igram skvoš.
Volela sam pobede u takvim mečevima
više nego u bilo kojim drugim.
Deo mene se još jače bori baš u takvim situacijama,
kada si autsajder.
U pakistanskom društvu postoji ukorenjena želja
da svaka porodica ima sina.
I kad bi radoznali ljudi pitali moju majku:
„Zar ne želiš sina?”,
ona bi im odgovarala: „Šta će mi sin? Imam Nergis.”
Odrasla sam u Pakistanu,
u veoma zanimljivom okruženju.
Odrasla sam u zoroastrijskoj porodici,
išla u katoličku školu u izrazito islamskoj zemlji,
a pritom sam od detinjstva bila vatrena ateistkinja.
Stalno sudaranje svetova.
Roditelji su nam govorili: „Ovde za vas nema budućnosti.
Morate otići u inostranstvo.
Nemamo novca da vas pošaljemo,
jedini način jeste da dobijete stipendiju
pa je ostalo na vama, deco.”
To je bio san.
To je promenilo tok mog života
više nego bilo šta drugo.
Jedno vreme mislila sam da ću biti lekar.
To je, naravno, tipična azijska porodica.
Postoji svega nekoliko mogućnosti.
Možeš biti lekar, inženjer,
ili advokat. Ja sam presporo čitala za advokata.
Nisam mogla da podnesem seciranje životinja,
pa je medicina otpala.
Ostalo je inženjerstvo. Ali kad sam stigla na fakultet,
otkrila sam šta znači biti istraživač,
postavljati pitanja na koja niko nema odgovor,
a ti možeš biti taj koji će ga pronaći.
Možeš biti naučnik i učestvovati u otkriću.
Godine 2015. uspeli smo da, prvi put u istoriji,
direktno posmatramo gravitacione talase nastale sudarom dve crne rupe.
To je bilo predviđanje Ajnštajnove opšte teorije relativnosti
sto godina ranije, a mi smo ga upravo videli.
Dakle, teorija je bila tačna.
Svemir smo zamišljali kao prazan i netaknut prostor,
a on nije ni nalik tome.
Pun je pucketanja, talasa i pukotina.
Ali mene zanima taj talasasti deo.
Kada se dva objekta poput crnih rupa koje kruže jedna oko druge sudare,
oni emituju talase.
Mi, daleko od mesta sudara,
trebalo bi da detektujemo te talase. A zašto je to važno?
Zato što nam ti talasi donose informacije o crnim rupama.
A zašto su nam one važne?
Zato što su crne rupe gradivni elementi svemira.
Ako želimo da razumemo od čega se svemir sastoji,
moramo razumeti crne rupe. A da bismo njih razumeli,
moramo izmeriti njihovu gravitaciju jer one ne emituju svetlost.
I to izučava moj rad.
To što pripadam manjini uticalo je na moj život na mnogo načina.
Najvažnije od svega, dalo mi je potpunu slobodu
da budem nekonvencionalna, autsajder u mejnstrimu.
Bilo da se osećam prijatno kao kvir osoba
u vreme kad je to bilo veoma teško,
bilo da radim na fizičkom eksperimentu za koji su svi mislili
da će sigurno propasti i da je ludost pokušavati.
U redu je biti drugačiji.
Samim tim što sam naučnica, što sam iz južne Azije,
ili pakistanska Amerikanka ili kvir osoba,
i što mogu da kažem sve to, a ipak budem uspešna naučnica,
znači da i drugi mogu da zamisle takav život za sebe.
KETI MASAOKA AKTIVISTKINJA
U razgovorima, kad god se japanski Amerikanci okupe,
često pitamo jedni druge: „U kom logoru je bila tvoja porodica?”
JAPANCI, PRODUŽITE, OVO JE BELAČKI KRAJ
Ali u mojoj porodici se o tome nikada nije govorilo,
a ja nisam znala dovoljno da pitam.
I kad je u srednjoj školi spomenut Perl Harbor,
imala sam osećaj da svi gledaju u mene,
bilo mi je veoma neprijatno, ali nisam razumela zašto.
Mi nismo znali ko smo.
Mislim da smo svi prolazili kroz istu krizu identiteta,
pokušavajući da budemo Amerikanci.
A Amerikanac nije značilo osoba druge boje kože, već belac.
Videla bih druge japanske Amerikance okupljene zajedno i pomislila:
„Ne želim da budem s njima.”
Odlazak u Japan bio je deo te potrage:
„Ako se ne uklapam ovde, možda se tamo uklapam”,
a onda sam shvatila, šokirana i tužna,
da nisam i da nikada neću biti Japanka.
Izgubila sam veru u budućnost.
Ali nekako sam se ipak vratila.
Otkrila sam azijsko-američke studije.
DOSTA TJEUOVOG MARIONETSKOG REŽIMA
Rat u Vijetnamu nam je pokazivao kako nas drugi vide.
Bili smo primer kako izgleda neprijatelj.
Ponovo smo bili neprijatelji, a ne pravi Amerikanci.
Tada mi je prvi put bilo drago što sam japanska Amerikanka
među drugim japanskim Amerikancima.
Ali nismo marširali samo kao japanski Amerikanci,
već kao azijski Amerikanci.
Nismo znali ništa. Nismo imali nikakve veštine.
Samo smo videli potrebu i rekli: „Moramo nešto da organizujemo.”
Mnoge ideje preuzeli smo od Crnih pantera.
Ideju o služenju narodu,
pokretanje programa kao što su grupe za socijalna prava,
roditeljske grupe, sajmove zdravlja i klinike.
PRAVDA SADA! REPARACIJE SADA!
Posle nekog vremena počeli smo da razmišljamo kako je sve to povezano
sa logorima i našim iskustvom kao japanskih Amerikanaca.
NIKEI UJEDINJENI ZA PRAVDU
NACIONALNA KOALICIJA ZA OBEŠTEĆENJE
Zahtev za reparacijom postajao je sve glasniji.
Čak iako ne pobedimo, moramo da se borimo.
Izvinjenje nije bilo dovoljno.
Tražili smo novčanu odštetu.
„IZVINITE” NIJE DOVOLJNO 25.000 DOLARA ODMAH!
Naša grupa zahtevala je da se održe saslušanja ne samo u Vašingtonu,
gde govore naučnici i zakonodavci,
već da se čuje i glas naroda.
Rečeno nam je da se spakujemo i odemo u roku od 48 sati.
Nisam želeo da moja deca osećaju breme stida
i odbačenosti od strane svojih sunarodnika Amerikanaca.
Ovaj nehumani, okrutni tretman sprovođen je
u dobrim starim Sjedinjenim Državama, a ne u nacističkoj Nemačkoj.
Teško je poverovati, zar ne?
To mi je potpuno otvorilo oči.
Tada sam prvi put čula kako ljudi govore o logorima,
ljudi koji liče na moju majku.
Ona nije stigla da ispriča svoju priču
i želela sam da se njena porodična priča čuje.
Porodica moje majke uklonjena je sa svoje farme u Kaliforniji,
i odvedena u koncentracioni logor Hila River u Arizoni.
I kako sam više učila i otkrivala,
tako sam shvatala šta to zaista znači,
kako je prva generacija došla u Ameriku
i prebrodila sve zakone i nepravde,
nemogućnost da dobiju državljanstvo, da se venčaju,
da poseduju svoju zemlju, da glasaju.
Sve to su prošli i ostali, a onda su završili u logorima
i izgubili sve.
Kako posle toga uopšte nastaviti dalje?
I tako je mojoj majci
budućnost drastično promenjena zbog logora.
U njoj je bilo mnogo besa, još uvek mnogo ponosa,
ali je istovremeno bila slomljena tim iskustvom.
Mislim da nisam u potpunosti cenila ni shvatila
razmere tog gubitka.
Zakon koji ću upravo potpisati
predviđa isplatu odštete za svakog od 60.000 preživelih.
Ovim priznajemo nepravdu.
To što se dogodilo nama dogodilo se mnogim ljudima.
Zatvaranje i sklanjanje sa sopstvene zemlje
nije ništa neobično ni u ovoj zemlji ni u svetu.
AZIJSKI AMERIKANCI MARŠIRAJU ZA JEDNAKOST I PRAVDU
Nasleđe borbe za reparaciju jesu povezanost i solidarnost.
SOLIDARNOST PO SVAKU CENU
JAPANSKI AMERIKANCI PROTIV NEZAKONITOG ZATVARANJA
Jer, znate, promena će trajati dugo.
MANJINE MORAJU DA SE UDRUŽE AZIJSKA TIŠINA = AZIJSKI PRISTANAK
Gradimo nešto novo od temelja,
i mislim da će nas to dugoročno održati.
Možda neću biti tu
da vidim šta će iz toga proizaći,
ali trudimo se da,
znam da zvuči idealistički, ali trudimo se da promenimo svet,
da promenimo sistem,
da menjamo sisteme koji nam ne služe.
PACIFIČKI NARODI PROTIV APARTHEJDA
KLIF KAPONO SURFER / NAUČNIK
Pobedio sam na sajmu nauke kad sam imao 16 godina.
Pojavio se virus koji se brzo širio
po severnoj obali Oahua, u farmama škampa.
Napravio sam mali eksperiment, nešto poput kovid-testa za virus škampa.
Sudije su me pitale ko mi je to uradio.
Niko. Radio sam to u školi.
„Kvalifikovan si.”
Dobijaš besplatno putovanje na međunarodno takmičenje.
Nekad je u Portoriku, nekad u Nemačkoj...
Radovao sam se: „Idem na put!”
„Gde je takmičenje?” „U Arizoni.”
„Gde je Arizona?”
Bilo je strašno suvo i vruće.
Unutrašnji kompas mi je govorio da nešto nije u redu.
Moram da shvatim gde su sada Havaji.
Idemo s pratnjom ka tom kongresnom centru,
a ja odjednom skrenem iz grupe i počnem da trčim.
Pratilac viče: „Ovaj beži!”
Trčim niz ulicu i izlazim iz grada,
izbijam na čistinu i svuda oko sebe vidim samo planine,
sa svih strana planine, a sunce prži, i onda mi krene krv iz nosa,
samo što se nisam onesvestio.
„Umirem! Moram nazad na Havaje!”
Još tada sam znao da neću otići daleko.
Dok sam odrastao, sećam se da sam morao u školu,
i da sam je mrzeo, mrzeo sam zatvoren prostor.
Čim bi zvonilo za kraj časa, tata bi došao po nas i pravac plaža.
Tada je počinjalo pravo učenje.
Tata bi nas slao na plažu
da sakupimo različite alge na obali.
Onda bi se vratio i objasnio nam da pored havajskog imena
alge imaju i latinski naziv.
To je nauka.
Isto važi i za surfovanje.
Malo bismo učili o morskim algama
a onda bismo uzeli daske i otišli da surfujemo.
Učili smo kuda ide morska struja, gde duva vetar,
kako se kreće pesak, šta je talas, šta je plima.
To mnoštvo informacija kroz igru
usadilo mi je neobičnu ljubav prema nauci.
Nauka je bila kao neka magična moć za komuniciranje sa svetom.
UNIVERZITET U SAN DIJEGU
Ukazala mi se neka neobična prilika
da upišem doktorat u Kaliforniji, iz hemije.
Da napustim jedino što sam znao i započnem nešto
o čemu ne znam ništa, ali je drugačije.
Prvi rasizam kao Havajac
osetio sam po dolasku u Kaliforniju.
Ulazio sam u sukobe s drugim surferima
oko toga gde smem da surfujem i s kim.
Postojala su nekakva pravila za koja nisam znao.
Jedan surfer mi se približio i na kraju me gurnuo.
Rekao je: „Vrati se odakle si došao.“
To me je izbacilo iz takta.
Rekao sam: „Čoveče, hoću kući.
Ne želim da budem ovde.
Ne moram ništa da ti objašnjavam.“
Rekao sam mu: „Ja sam iz ovog okeana.“
„Odakle si ti?”
„Da li iko od vas zna odakle je?“
Doživljavao sam svoj doktorat kao veliku odgovornost na plećima.
„Havajac sa doktoratom, ti ćeš nam pomoći.“
Osećaš veliki pritisak da budeš neko.
A ja samo želim da budem u okeanu.
Integrisao sam deo tehnologije koju smo razvijali u laboratoriji
u naučni projekat kako bih video
da li u okeanu postoje molekularni potpisi
koje dele surferi širom sveta.
Poslednji pokušaj da ostanem na studijama.
Jedan novinar me je pozvao i dao sam intervju.
I odjednom me zovu iz „Njujork tajmsa”,
članak je na prvoj strani naučne rubrike.
DA LI SMO BOLESNI ZBOG MORA? SURFERI IMAJU ODGOVOR
Intervjui i pozivi od NBC-ja do NPR-a i Nacionalne geografije,
čuvene štreberske institucije. Našao sam se u tom elitnom naučnom svetu.
To mi je bilo veoma važno
jer sam kroz to globalno priznanje
znao da priče koje oni potvrđuju
nisu moje, već priče mog naroda.
To mi je ulilo samopouzdanje da se vratim kući.
Moj dom mi dozvoljava da budem ono što jesam.
A-LISTA
15 PRIČA IZ AZIJSKE I PACIFIČKE DIJASPORE
Prevod titlova: Ivana Kuzmanov