Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Більша частина Америки ніколи не бачитиме мене американцем.
Ми не маємо універсальної мови.
Універсальної релігії, універсальної ідентичності.
АЗІЙСЬКИЙ АМЕРИКАНЕЦЬ
ТИХООКЕАНСЬКИЙ ОСТРІВ'ЯНИН КОРІННИЙ ГАВАЄЦЬ
З ОСТРОВІВ ТИХОГО ОКЕАНУ
Не розумію, чому існує термін «азіати та жителі тихоокеанських островів».
СПИСОК А
15 ІСТОРІЙ З АЗІЙСЬКИХ ТА ТИХООКЕАНСЬКИХ ДІАСПОР
Хто ти?
Як ти себе бачиш?
Як ідентифікуєш себе?
САНДРА О АКТОРКА
Як азійську американку? Як канадійку?
Як американку?
Хочу сказати, що існує певна холістична річ,
на кшталт «нічого з цього» чи «все це».
Гадаю, моє розуміння світу, свідоме
та несвідоме завжди було...
як в азіатки у білому суспільстві.
Думаю, більшість страждань та розуміння...
було через цю ідентифікацію.
Справжня битва — вона глибоко всередині.
Але треба проходити і через більш видимі битви,
коли тебе просять зобразити інший акцент,
мати певний вигляд, те, інше,
і тобі доводиться долати внутрішнього дракона.
Коли я почала по-справжньому це розуміти,
стала менше хвилюватися.
СЛАВА
ШКОЛА МИСТЕЦТВ
Телешоу «Слава» справило надзвичайно сильне враження
і дуже вплинуло на мене.
Здавалося, що є місце,
де люди роблять те, що хочу робити я.
Але мій ріст, пошук спільноти людей
спільного походження, які мають схожий вигляд,
відбувався повільно.
Коли нас було мало, все було розкидано.
Щось типу: Ден на Гаваях, Гаваях, Гаваях...
працює там.
Джон Чо працює там, там, там.
Ми існували поодинці.
То було...
відчуття самотності, бо система так влаштована.
Це твоя перспектива.
Де б ти не був, ти можеш чогось навчитися,
навіть якщо це місце тебе не хоче бачити.
Певним чином, ці місця — найкращі засоби для навчання.
Як існувати в місці, де тебе не хочуть бачити?
Чи не поважають?
То були інші часи.
Той факт, що половина складу «Анатомії Ґрей» була не білою,
то було щось. Майже наче...
Давайте не говорити про це.
Просто знімемо та подивимося, чи зійде нам це з рук.
Боже, це хіт!
Це знайоме мені відчуття,
сподіваюся, яке лишилося в минулому.
Це відчуття від того, звідки я родом:
спробуймо тихо пробратися, щоб ніхто не помітив,
і просто собі існуватимемо.
Я дуже сподіваюся, бачу і сподіваюся,
що цей хід думок в минулому.
Нині мені цікаво розповідати лише ті історії,
де в персонажів є культурний вимір.
Я не кажу, що хочу лише ходити та їсти кімчі,
говорячи про корейський кінематограф.
Навіть не знаю. Не в цьому річ.
Річ у тому, щоб відкрити цей вимір,
який був закритим.
Чому? Бо того часу він більше контрастував
з мейнстрімними історіями білих.
Білих акторів не можуть спитати:
«Як воно — бути білим актором у 20?
У 30? У 40? І у 50?»
Їх не можуть спитати, але мали б.
Взагалі, щодо американського імені — я й не знав, що його можна обирати.
ІЯ ВАНҐ ШЕФ-КУХАР
Ніхто мені не повідомив,
я не знав, що можна просто змінити ім'я.
Багато хто з моїх азійських друзів,
особливо хмонгів, це зробили.
Я міг би стати, наприклад, Оптимусом Праймом.
Це було б так круто!
Шеф-кухаря хмонга з Вісконсину номіновано на премію
Та я лишився Ією.
ГРОМАДСЬКЕ РАДІО ВІСКОНСИНА 13 ЛЮТОГО 2023 РОКУ
«Ія» нашою рідною хмонзькою означає «залізна пательня» чи «вок».
Діти-хмонги вважали це кумедним: «Гей, а де Ія?»
«Не цей, а той!»
Мого молодшого брата звати Ґон Хмон,
що перекладається як «благословення Боже».
Йому благословення Боже, а я пательня!
ІЯ ВАНҐ Т-455161
Я народився у таборі біженців
на півночі Таїланду, під назвою «Бан Вінай».
Приїхав у Сполучені Штати,
коли мені було чотири з половиною.
Виріс у маленькому містечку в центральному Вісконсині,
переважно білому, серед якого з'явилася родина Ванґ.
Я не хотів бути хмонгом.
У дитинстві у мене було два різні життя.
Слово «міка» хмонзькою означає «американець».
Я жив як міка у школі, а вдома — як хмонг.
«ХОКС» 70
Головне було асимілюватися.
Навіть тато казав нам, щоб ми читали книжки.
Щоб дивилися ТБ.
Він не хотів, щоб ми мали хмонзький чи азійський акцент.
Якщо я говоритиму, як вони, діятиму, як вони,
знатиму всі відсилання до поп-культури,
то вони не зможуть із мене глузувати.
Не вважатимуть мене дивним. Не вважатимуть іншим.
Я хотів бути впевненим, що, коли знаходився у школі,
то мої друзі-міка, білі друзі,
американські друзі знали, що я американець.
Я один із вас.
Мої друзі брали мене за обличчя,
брали мої очі, відкривали їх трохи ширше
і питали: «Тепер ти бачиш краще?
Тепер ти бачиш краще?»
Я думав, що друзі так і роблять.
Тож сміявся та казав: «Гадаю, що так».
Уявіть: вам вісім років,
мама дає вам обід із собою до школи.
Вона дуже старалася дбати про сина.
Вона вміла робити це лише через їжу.
Та під час обіду діти наді мною сміялися,
казали, що моя їжа смердить, не підпускали до себе.
Знаєте, що я робив? Викидав їжу,
щоб бути з друзями, щоб бути крутим.
А тоді приходив додому та брехав їй, кажучи:
«Так, я усе з'їв».
То був дев'ятирічний Ія.
Але якщо перемотати на 30 років вперед,
то мені тепер соромно за ту дитину, яка нічого не розуміла.
Якби я міг повернутися та сказати щось тій дитині,
я б сказав: «Друже, не хвилюйся.
За 20 років, вони намагатимуться пояснити тобі все з азіатської точки зору,
сказати, який крутий рибний соус,
як вони відкрили для себе устричний соус та казатимуть:
«У мене вдома є шрірача, прикинь».
Мої білі друзі, друзі-міка, тепер кажуть:
«Я з'їв цю страву
з креветковою пастою,
і було дуже смачно», а ти відповідаєш:
«Так, чуваче, у нас вдома це звичайний вівторок».
У моєму дитинстві, на великі свята чи на вечірках надворі,
у всіх хлопців була дошка для нарізки
та великий кухарський ніж.
Ми нарізали все вручну,
тоді робили ковбасу
з тітками, мамами та бабусями.
Вони допомагали готувати рис, локшину,
загортали щось, смажили.
Всі хлопці тусили біля грилю.
Тато тримав щипці та передав їх мені.
Ти все життя готувався до цієї миті,
щоб перевертати м'ясо на грилі.
Пам'ятаю, як я кричав: «Мамо, я пахну, як тато!»
Я був оповитий запахом вугілля
та вважав це дуже крутим.
З американськими друзями, з білими друзями, я про це не говорив.
Я втік від цього поклику.
Мій тато потрапив у дуже погану аварію.
Він мій герой, зрозумійте.
Він був на війні та вижив.
Привіз нас у цю країну.
І я подумав: «Якщо тато помре, то все,
вся його спадщина, піде з ним».
Той день змінив моє ставлення до хмонзької їжі,
я замислився про те, що таке бути хмонгом.
Гадаю, моя роль...
у тому, щоб пам'ятати історію та їжу, яку ми їмо.
Коли я їм ці страви, у мене наче молодшає душа.
Є щось у хмонзькій салатній гірчиці,
тушкованій зі свинячими шийними кістками,
у прекрасній комбінації спецій, прянощів від гірчиці
та жиру від свинини,
коли ти торкаєшся цього своїми губами.
Якщо ти — дитина-хмонг, то знаєш цей смак.
Є щось прекрасне
у свіжому хмонзькому огірку, який я кусаю.
Щоразу, як я роблю це, і він тріскається у мене в роті,
я наче стаю десятирічним хлопчиком, який сидить біля бабусі.
Вона ріже для мене свіжий огірок із городу.
Я зрозумів, що це я, це частина мене,
і я хочу ділитися цим із людьми.
Ми дивимося на жертви наших пращурів.
Приймаємо це та рухаємося з цим далі.
Одного дня нам доведеться принести жертву заради нового покоління,
щоб воно виросло.
Ось що таке бути хмонгом.
Я забіг так далеко, що наче зробив коло.
Я повернувся назад.
Тому я й люблю бути хмонгом.
Тож якщо хтось хоче поговорити зі мною про це,
давайте. Вперед.
Якщо спитати в моїх батьків,
вони скажуть, що я багато сперечалася
та була дуже норовистою дитиною.
АМАНДА НҐУЄН АКТИВІСТКА
У в'єтнамській, найбільший комплімент, який можна сказати дочці —
це «хіу тао», тобто «бути слухняною».
Я ніколи не була хіу тао.
ЖІНОЧИЙ МАРШ У ВАШИНГТОНІ
Я рішуче відкидаю думку, що наша азійська спільнота тиха.
Це стереотип, який підіграє сучасному міфу про меншість.
У нашій історії є купа азійсько-американських активістів.
Просто вони не потрапляють у книжки по історії.
Моя бабуся боролася за свободу проти французів у В'єтнамі.
Я з роду людей, які звикли сперечатися.
Мене звати Аманда Нґуєн.
АКТИВІСТКА ТА ЗАСНОВНИЦЯ RISE
Ніколи не думала, що відчую більшу несправедливість
за ту, яку відчула в день, коли мене зґвалтували.
Я вивчала астрофізику в Гарварді.
Під час останнього семестру мене зґвалтували.
Пам'ятаю, як вийшла з лікарні, коли мені провели всі процедури,
і тієї миті я як ніколи розуміла,
що таке самотність.
Мені дали ваучер на таксі до гуртожитку, де мене зґвалтували.
Лише після цього випробування
я на власному досвіді дізналася,
як жертв зґвалтування знову й знову принижують.
Коли я дізналася, що докази про зґвалтування можуть знищити за пів року,
хоча термін давності — 15 років,
то відчула, наче мене зрадила американська система правосуддя.
Я зрозуміла, що маю вибір.
Прийняти несправедливість
або змінити щось самій.
Тож я вирішила переписати закон.
Закон, що я написала, називається
«Білль про права жертв сексуального насилля».
Частина закону — збереження доказів про зґвалтування.
А також право доступу до своїх медичних даних.
Ще одне — право на власну заяву в поліцію.
Раніше в усьому цьому відмовляли
жертвам по всім Сполученим Штатам.
Коли федеральний закон прийняли,
пам'ятаю, як пішла до сходів Меморіалу Лінкольна.
І закричала так голосно, як тільки могла.
Мені здалося, наче спало прокляття.
То була моя справедливість.
Це відчувалося, як справедливість.
Моя любов до зірок почалася до мого народження.
Моя родина — це втікачі з В'єтнаму, які тікали човном,
і по зіркам вони
шукали шлях до свободи.
Мама втекла з трьома іншими родичами,
молодшою сестрою, Номером 11,
братом, Номером 3, та сином Номера 2.
Коли вони допливли і сіли у човен,
то побачили кулемети...
і в'єтконгівці їх помітили.
Мама повернулася до Номера 3 та сказала:
«Треба пливти. Або помремо».
Вони дісталися міжнародних вод.
Оскільки був шторм, то човен почав тонути.
Приплив великий човен і врятував їх.
Їм кинули мотузку, щоб вони залізли.
Вона казала мені, що вони просто перебирали руками,
перебирали ногами.
Коли люди питають мене, як я вирішила кинути виклик уряду США
чи ООН,
я згадую, як їй довелося тікати від вартових, від кулеметів,
лізти по мотузці у шторм,
а мені — лише надіслати імейл сенатору.
Коли я говорила про зґвалтування, це була дуже чутлива тема.
Друзі та близькі казали: «Не слід про таке говорити»,
зокрема, звісно,
інші юні азіатки.
Я розумію, чим це спричинено.
Тож не звинувачую нікого за відчуття, що якість їхнього життя
залежить від їхнього мовчання.
Хочу, щоб люди знали, що наш найпотужніший інструмент —
це наш голос.
Я ніколи про це не шкодувала.
МИ Є МАЙБУТНЄ
ПОВСТАНЬТЕ, ЩОБ ПЕРЕПИСАТИ ЗАКОН
ДІДЖЕЙ РЕКХА МУЗИКАНТ
У моєму житті є три найкращі дні.
Перший — день моєї зустрічі з партнером.
Банально. Правда.
ДІДЖЕЙ РЕКХА ПРЕДСТАВЛЯЄ
Другий найкращий день — «СаммерСтейдж».
САММЕРСТЕЙДЖ
Найкращий день мого музичного життя.
Третій найкращий день — коли вдалося отримати паркомісце...
після 14 років очікування.
Така от хрінь у Нью-Йорку.
Як я себе ідентифікую?
Залежить від того, де я та хто питає, бо ідентичність змінна.
Я ідентифікую себе як діджея, як митця, як куратора.
Гадаю, ідентичність — це...
слизька доріжка в рамках моєї участі у цьому проєкті.
Мої батьки уклали, як я кажу, «незаконний шлюб через кохання»
наприкінці 60-х в Індії.
Вони були дітьми розділу.
Народилися там, де зараз Пакистан...
а тоді переїхали в Англію.
Ми переїхали до Штатів напередодні мого п'ятиріччя.
Ким мене хотіли бачити батьки?
Знаю одне: вони не хотіли мого діджейства.
Вони явно не хотіли цього.
Моя мама поїхала в Англію.
Тоді була одна дуже хітова пісня.
Вона привезла мені касету.
Альбом Малкіта Сінґха, Up Front.
Мені з нього подобається одна пісня.
Один із рядків — «Ми не танцюватимемо під диско білих»,
і це... поетично.
На шістнадцятиріччя
мені схотілося вечірку в стилі бхангра.
Щоб усі були в індійському вбранні.
Це було протилежністю ненависті до себе.
Геть інше.
Вечірка пройшла в нашому підвалі.
Із початком занять діджейством
з'явилась залученість до громадського активізму.
ІНДУСИ БОЯТЬСЯ ХОДИТИ ВУЛИЦЯМИ МІСТА
У нас була група, що сформувалася
навколо хвилі насилля у Джерсі-Сіті наприкінці 80-х,
яку скоїла група, що називала себе «Мисливцями на точки».
ІНДУСА ПОБИЛИ МИСЛИВЦІ НА ТОЧКИ
Ми почали збирати гроші, влаштовуючи вечірки.
ІНДІЙСЬКІ ЛІДЕРИ ПРОВОДЯТЬ МІТИНГ
Для мене це все дуже пов'язано:
створення простору, захист громади та діджейство.
Асоціація музики бхангра, коли моє діджейство лише починалося,
складалася з людей простого класу, робочого класу, таксистів,
не професіоналів,
вони слухали таку музику, вони були з Пенджабу.
Мені хотілося створити простір, де всім нам буде місце.
Де ми будемо грати справжню музику.
ПІДВАЛ БХАНГРИ
«Підвал Бхангри» з'явився, бо мені хотілося грати цю музику.
Люблю хіп-хоп. То чому б ні.
Не одразу, та це прижилося. Людям сподобалося.
Влітку другого року черга стояла на весь квартал.
Двері відчинялися о сьомій, а тоді був урок танців,
урок у «Підвалі Бхангри».
Не роби...
рухи кобри, коли танцюєш.
Це вже дресирувальник змій. Не круто.
Вночі було божевілля.
Купа людей.
Я хочу, щоб танцювало якомога більше людей.
Ось яка моя мета.
«ПІДВАЛ БХАНГРИ» З ДІДЖЕЄМ РЕКХОЮ
Я багато думаю про музичні проєкти «Підвалу Бхангри»
та про те, що таке можливо лише в Нью-Йорку.
ДІДЖЕЙ РЕКХА
Це стало ще важливіше після 11 вересня,
особливо для сикхів, з бородами, у тюрбанах.
Після 11 вересня з нашими спільнотами те ще лайно траплялося.
Ми провели подію 9/20
через дев'ять днів після 11 вересня, і думали: «Чи варто, чи ні?»
Авжеж, власник клубу сказав: «Рейкере, треба це робити».
І мені стало зрозуміло: «Завжди роби вечірку».
Вечірка має тривати.
Плюс, прийшло усвідомлення, що то не просто вечірка, а простір.
БЕЗКОШТОВНИЙ УРОК ТАНЦІВ, 20 ВЕРЕСНЯ
МУЗИКА — ДІДЖЕЙ РЕКХА
Люблю працювати з молодими митцями,
я вчуся в них, а вони вчаться в мене.
Зараз південні азіати значно частіше роблять музику.
І це захоплює.
Якась музика кепська, а якась має великий потенціал.
Коли ми входимо у двері, то маємо відповідальність
провести крізь них інших.
Це чудово, що південні азіати стають успішними
у багатьох аспектах,
та яке саме місце ми займаємо?
Не можна радіти лише тому, що хтось прийшов до влади.
Захоплюватися самою владою паскудно.
До цього слід ставитися критично.
Треба говорити про утиски різних людей.
КОННІ ЧАНҐ ЖУРНАЛІСТКА
Коли я почала працювати в теленовинах,
то навколо себе бачила лише білих чоловіків.
Вони були моїми босами, моїми колегами,
конкурентами, тими, в кого я брала інтерв'ю — всі білі чоловіки.
Заходячи у студію новин, я була самотнім вовком.
Тож вирішила теж стати білим чоловіком.
Я перейняла всю їхню поведінку.
Гордовитість, відчуття, що на все маю право, плюс гострий язик.
Я так брудно висловлювалася.
І це було так недоречно, адже я була
тендітною квіткою,
яка кидалася лайливими словами.
Якщо мені намагалися сказати щось расистське чи сексистське,
я відповідала так само расистсько та сексистсько.
Мій бос сказав: «Розкажи їм, чому я тебе найняв».
А я відповіла: «Бо вам подобається, як я прасую ваші сорочки».
Він вирішив, що це найкумедніший жарт в його житті.
Та все казав: «Скажи їм, скажи». Змушував мене повторювати це.
Я подумала: «Нащо я, в біса, це сказала?
Я здуріла?»
Такий у мене був стиль.
Так я давала відсіч сексистським
та расистським свиням.
Пробачте.
Мої батьки народилися в Китаї,
і четверо моїх старших сестер теж в Китаї.
Лише я народилася у Сполучених Штатах.
І я була «ще однією дівчинкою».
Я народилася та виросла у Вашингтоні.
Коли я народилася,
мій батько подзвонив із лікарні та сказав: «Це ще одна дівчинка.
Придумайте їй ім'я».
Мої сестри передивлялися кіножурнали.
Вони сказали: «Ми перевернемо сторінку, і це буде ім'я».
Вони перевернули, і там була актриса на ім'я Констанс Мур.
Тож я стала Констанс, але всі звали мене Конні.
Коли моя мама приїхала у Сполучені Штати,
вона не читала й не писала ані англійською, ані китайською.
У віці восьми чи дев'яти років, я вчила її читати.
По своїх книжках, дитячих книжках,
і я допомогла їй навчитися розписуватися,
щоб вона могла отримати громадянство.
Їй було дуже важко.
Мої чотири старші сестри були вередливими, крикливими Мімі.
Вони постійно галасували.
А я була тихою,
скромною, сором'язливою дитиною, яка ніколи не відкривала рота.
Родина була шокована, що я пішла у теленовини.
НОВИНИ О ДЕСЯТІЙ
Мої сестри буквально сказали: «Наша маленька Конні, уявіть собі.
Вона звертається до мільйонів людей.
Хто б міг подумати, що наша маленька Конні...»
А я така...
«Будь ласка».
Трагедією для мого батька була відсутність синів,
за китайською традицією, ти повинен мати синів,
бо вони передають далі прізвище.
Тато доручив мені місію.
Він написав мені у листі:
«Може, ти передаси далі наше прізвище».
Підсвідомо я це й зробила.
Одного дня мені подзвонила журналістка,
Конні Вонг, і вона сказала, що її назвали на честь мене.
Я спитала: «Це жарт?»
НОВИНИ CBS
Батьки спитали її: «Яке б ім'я ти хотіла,
адже ти тепер у Сполучених Штатах?»
Їй було лише три-чотири роки.
Вона побачила мене по ТБ.
Та сказала: «Або Конні, або Елмо».
Вона дізналася, що ціле покоління
азійських дівчат називали Конні.
Конні Вонг вирішила написати статтю
для колонки «Нью-Йорк Таймс»
про Конні, про яких вона дізналася.
Редактор знайшов фотографа,
яку звали Конні Арамакі,
і вона зібрала всіх цих Конні,
від чого я просто розплакалася.
Щоразу, як думаю про це, починаю плакати.
Це неймовірна спадщина, про існування якої я не знала.
Те, що стількох Конні назвали на мою честь, приголомшливо.
Плавання — частина мого життя, скільки я себе пам'ятаю.
Не пригадаю, коли я не був у воді.
ШУЛЕР БАЙЛАР СПОРТСМЕН/АКТИВІСТ
Оскільки я часто не поводився по-дівочому
у дівчачій душовій та роздягальні,
мене дражнили за мій вигляд.
«Ти несправжня дівчина, ти перевдягнутий хлопець».
Тож я перевдягався у костюм для плавання в машині.
Заходив у жіночу роздягальню без сорочки та у купальнику,
що було мені білетом в душову
без докорів, що я недостатньо дівоча.
Розмірковуючи про гендерну приналежність, я думав:
«Боже, може, я не жінка, якою мене всі називають».
Може, я чоловік.
І я подумав: «Господи, що ж робити зі спортом?
Як бути з плаванням?»
Як я буду собою у ролі спортсмена,
намагаючись бути собою у ролі транса?
Я збирався плавати за команду Гарварда,
а саме за жіночу команду, після курсу процедур.
Я прийшов до своєї тренерки, і вона відповіла:
«Не знаю, як, та ми розберемося».
Протягом того року, мені запропонували місце
у чоловічій команді, бо тренер сказав:
«Якщо ти вважаєш себе чоловіком, плавай за мене».
ПЛАВАННЯ ТА ПІРНАННЯ ГАРВАРДА
Мені пощастило отримати таку підтримку
від тренерів, які дозволили мені стати самим собою,
трансгендером у чоловічій команді.
У процесі камінг-аута, як транса,
мене дістало казати всім по черзі.
Тож я зробив великий Фейсбук-пост, де написав:
«Всім привіт, я трансгендер.
Ось трохи інфи про те, що це таке.
Я плаватиму за чоловічу команду».
Я сказав це усім в мережі.
У мене троє корейських бабусь і дідусів.
Мої халмеоні, хал-абеоджі, бабуся та дідусь,
батьки мами.
Та двоюрідна бабуся, кун-імо.
У халмеоні є Фейсбук, тож перед цим постом
я заблокував її у Фейсбуці.
У нас з нею декілька спільних друзів, тож я попросив:
«Будь ласка, не кажіть їй поки.
Я сам скажу, але з часом».
Тоді я десь місяць писав їй листа.
«Халмеоні, хал-абеоджі, кун-імо, я кажу вам це, бо люблю вас.
Бо глибоко поважаю та хочу бачити у своєму житті».
Ми з мамою дуже боялися.
Може, нас більше не пустять у той дім.
Може, вона зречеться не тільки мене, а й моєї мами.
Тож ми сіли за кухонний стіл.
Я прочитав їм листа.
Закінчив словами: «Люблю вас».
А тоді чекав.
Мій дідусь зреагував першим, він почав
повільно плескати, як стара людина, і сказав:
«То що, ти вирішив зробити камінг-аут»?
Я був шокований. Він знав слово «камінг-аут».
Він додав: «Вітаю».
Ми з мамою були просто приголомшені, не знаходили слів.
Кун-імо потиснула мені руку
та пішла робити чай. Вона показала свою любов.
Халмеоні, через яку я найбільше переживав,
дивилася на мене суворим поглядом,
а тоді сказала: «Я знала.
Можеш бути хлопцем, братом, можеш бути чоловіком.
Але доньки дбають про батьків.
Шулере, дбати про батьків — досі твоя відповідальність».
Авжеж, я погодився.
Я навіть витатуював ці два слова, бумо-хіодо, дбай про батьків,
почерком бабусі під шрамом від мастектомії,
біля серця.
Це моя данина їй
та всім сильним жінкам мого роду.
Моя халмеоні з Північної Кореї.
Вона дійшла пішки з Пхеньяна до Сеула напередодні
розділу Кореї на дві країни.
Їй було 13 років, вона йшла зі своєю матір'ю,
а тоді за океаном виростила мою маму.
Я несу в собі ці цінності,
і тату — частина цієї символічності.
У дитинстві я часто чув багато
дуже недоречних коментарів щодо моєї зовнішності.
«Діти змішаних рас найвродливіші».
«Ти така екзотична».
«Азійсько-білі дівчата найсексуальніші».
Це казали дорослі навколо, однолітки. Навіть вчителі.
Всі ці відверті коментарі щодо моєї зовнішності
несли в собі расизм, мізогінію.
А тоді я зробив перехід.
Тепер мене бачать чоловіком-азіатом.
Це геть інший досвід.
Тепер я відчуваю, що мене не існує.
Мені часто кажуть, що я недостатньо мужній.
Багато хто вважає східних азіатів жіночними, покірними та слабкими.
Чоловіків-трансів бачать такими ж.
Моя мужність при мені.
Якщо ви її не бачите чи вважаєте недостатньою, нехай.
Думайте про мою мужність, що хочете, та я знаю, ким є.
Моя расова приналежність та трансгендерність змусили мене
самому віднайти своє єство.
Тепер я вважаю це суперсилою.
КУМЕЙЛ НАНДЖІАНІ КОМІК/АКТОР
Більше за все в житті я нервую, коли хтось підходить
до мене та каже: «Мені сподобалися ви у...»
ця пауза перед продовженням фрази
змушує мене нервувати найбільше.
«Гарольд і Кумар», я розумію.
То було за десять років до того, як став коміком.
Так буває і з іншими хлопцями.
Так було з Хасаном, з Азізом,
з Келом, з Гарі.
З усіма нами.
І я завжди кажу те саме, коли чую:
«Гарно зіграв у "Теорії великого вибуху"».
Я кажу: «Ні, то був інший».
Так.
Траплялися незручні ситуації.
Привіт, народе.
Я зайнявся стендапом після 11 вересня.
Я щойно купив Xbox.
Виходячи на сцену, я відчував напругу у натовпі.
Вони думали: «Він скаже це? Скаже?»
А я намагався не казати.
Та не виходило. Доводилося казати.
Я виходив на сцену, і коли починав номер у барі, наприклад,
всі раптом напружено дивилися,
а я починав: «Привіт, я з Пакистану».
«Ми хороші». Так я й казав.
«Де Осама?»
Мені декілька разів таке казали.
Після перших двох-трьох разів,
я зрозумів, що це не поодинокі випадки.
Так траплятиметься й далі.
Тож слід придумати відповідь та завчити її.
Люди називали мене терористом на сцені, а я відповідав:
«Якщо я справді терорист,
ви хочете зі мною сваритися?»
«Де Осама?» Я казав: «Не знаю.
Давно не бачив його на зборах».
Хтось щось тобі каже, ти відповідаєш,
і раптом аудиторія вибухає.
Їм подобається. Вони тебе люблять.
Я дізнався, що один із рівнів нового Call of Duty
називається Карачі, а я там, бляха, виріс.
Це так дивно для мене.
Твоє рідне місто стало полем бою.
Скільки балів можна заробити?
Для мене питання моєї ідентичності досі не розкрите.
Я досі не знаю.
Спитайте, ким я себе вважаю.
Я скажу, що пакистанцем.
У Вікіпедії — «пакистанський американець».
Я не дуже знаю, що це означає.
Не почуваю себе повністю пакистанцем, бо це більше не мій дім.
Та й американцем теж, адже твоє членство
у групі базується на...
тому, що інші члени бачать тебе членом цієї групи.
Я розумію, що багато хто в Америці ніколи не вважатиме мене американцем.
Тож я не почуваюся американцем.
Треба віднайти щось унікальне, суто твоє.
У дитинстві я любив кіно та ТБ.
Кіно, ТБ, відеоігри.
Тривалий відрізок життя я щодня дивився кіно.
«Зоряні війни», «Стар Трек», «Гремлінів», «Мисливців на привидів»,
«Індіану Джонса» та все інше.
А ще дивився багато боллівудських фільмів.
Образ сильного,
мовчазного чоловіка, який ніколи не сумує та не боїться —
це велика частина боллівудського кіно.
Тож я виріс, ідолізуючи ці речі,
роль стійкого чоловіка, який дбає про родину, розбирається
з поганцями та все таке.
А тепер я розумію, що та концепція мужності
була для мене дуже шкідливою.
Не можна сумувати,
не можна боятися, злість — єдина мужня емоція.
Зараз, виходячи на сцену, я прагну говорити, як...
розуміння своїх відчуттів та здатність їх висловити
є силою, бо... Злість — не обов'язково сила.
Слова: «Я цього боюся» — теж сила.
Коли я роблю стендап,
то хочу бути кимось, хто схожий на мене,
і говорити про такі речі.
Про те, що, хоча я й дуже успішний, хоча мені й дуже пощастило,
але всередині мене досі є речі...
які лякають мене.
МЕДЕЛІН Ю МЕДСЕСТРА
Я приїхала у Сполучені Штати наприкінці 70-х
і одразу поїхала у Канзас-Сіті.
Коли я летіла з Філіппін,
жінка, яка сиділа поряд, сказала: «Ви моя перша азіатка».
І сказала це так принизливо,
що я відповіла їй, може, не зовсім ввічливо:
«Ви моя перша дурепа».
Весь шлях до Канзас-Сіті ми мовчали.
У 70-ті та 80-ті медсестер дуже не вистачало.
Керівники лікарень з усіх Сполучених Штатів
приїздили на Філіппіни та шукали в Манілі
якомога більше медсестер.
Те, що я заробляла за рік, як старша медсестра реанімації
у Філіппінському центрі серця,
в США я заробила за один місяць.
Моя історія не відрізняється від історій інших філіппінських медсестер,
які приїхали сюди шукати, як кажуть, зеленішу траву,
кращі можливості для їхніх сімей.
Коли я приїхала у Сполучені Штати, мені було 25.
Я лишила вдома чоловіка та свого первістка.
Йому було лише декілька місяців, коли я поїхала.
Щомісяця я відправляла додому половину зарплатні.
Я дуже сумувала за домом.
Мені було надзвичайно самотньо.
Вдома є пісня під назвою «Маніла, Маніла».
Хтось ввімкнув її на різдвяній вечірці,
і я несамовито розридалася.
Мій чоловік та четверо дітей приєдналися до мене в США,
і ми оселилися в Нью-Джерсі.
Я пішла на пенсію 2019 року, відпрацювавши медсестрою 46 років.
Ми планували, що чоловік піде на пенсію у листопаді 2020 року,
і ми подорожуватимемо світом.
Шокуючі новини про поширення коронавірусу.
У США вже як мінімум 19 смертей.
У березні 2020 року, подивившись ТБ,
мій чоловік заснув, як часто буває.
Потім ми поговорили по ФейсТайму з дітьми, бо більше не могли зустрітися.
І вони сказали: «Мамо, він погано виглядає».
Так і почався мій кошмар.
Його поклали до лікарні, де я працювала.
За декілька днів моя родина зателефонувала у 911 через мене.
У мене теж був КОВІД.
«Хто піклуватиметься про мого чоловіка, коли він повернеться додому?
Я медсестра, я про нього піклуватимуся.
Тож я маю вижити».
Був Страсний тиждень, а я вірю в силу молитов.
Я відчула піднесення у Страсну п'ятницю.
У неділю, великодню неділю, я побачила веселку з лікарняного вікна
і сказала собі: «Я житиму».
Мій чоловік третій тиждень лежав інтубований у реанімації.
Лікарі казали мені, що ці ліки збільшили,
ці налаштування апарату вентиляції змінили, і я їх розуміла.
Нагадаю, я медсестра реанімації.
Коли вони сказали мені, що додали певні ліки,
моє серце впало.
Я змогла тримати його руку останні три години його життя.
Священник благословив його, ми помолилися,
діти подзвонили по ФейсТайму, і я прошепотіла йому у вухо:
«Ти можеш йти, татку, все гаразд».
Як жити далі?
Я щодня за нього молюся.
Щотижня навідую, приношу йому квіти.
Нині я щаслива бабуся шістьох онуків.
Я їжджу додому, на Філіппіни, навідувати родичів,
на лікарняні місії.
І завжди кажу тагальською мовою...
«Якщо не згадувати, звідки ти,
то ніколи не дістанешся пункту призначення».
У нас лише одне життя. Зробіть в нього свій внесок.
Якщо ростеш у бідності, в тебе більша мотивація не бути бідним.
ГАРУН МОХТАРЗАДА ПІДПРИЄМЕЦЬ
Коли йшов сніг, було засніжено,
я кликав друзів і казав: «Давайте прибирати сніг».
У нас був бізнес зі стрижки газонів.
Я опанував трюки та почав робити магічні шоу.
Треба лише трохи потрусити.
21:08 5 ГРУДНЯ 1993 РОКУ
Дивіться. Всі зв'язані між собою.
Я набрав сотні доларів бібліотечних штрафів.
Тож запропонував бібліотеці проводити магічні шоу.
Я сказав: «А ви просто спишіть мої штрафи».
І вони це зробили.
Мене кликали Страхітливим Гаруном.
18:03 17 ЖОВТНЯ 1993
У день мого народження, росіяни увійшли в Афганістан.
Я прожив там три роки.
Мого батька арештували за підтримку опору.
Коли за пів року він вийшов із в'язниці,
ми вирішили, що треба їхати звідти.
Сім'я Мохтарзада насправді жила досить заможно.
Була інфляція, афгані втратив свою цінність.
Це було повне фіаско.
Приїхавши до Америки,
ми оселилися у двокімнатній квартирі батьків моєї матері
у Меріленді.
Нас у родині було шестеро, плюс бабуся з дідусем.
Не знаю, як ми там усі поміщалися.
Було дуже тісно.
Ми не могли нічого собі дозволити.
Пам'ятаю, як пішов на безкоштовний обід.
Дітей розділяли перед обідом.
Нас викликали та відмічали у списку.
Коли я перейшов на скорочений обід, то подумав: «Оце так справи».
Я ріс із розумінням, що мій народ
переживав сильні страждання.
Моя мама привчила нас, що нам дуже пощастило,
і що треба робити все можливе,
бо є мільйон людей, готових помінятися з нами місцями.
Це явно вплинуло на мої амбіції.
Коли я був у старшій школі, то стажувався в маркетинговій компанії.
Мене навчили, як робити веб-сайти.
Вони продавали їх за тисячі доларів іншим компаніям.
Тож я зрозумів, що кожній компанії та, може, кожній людині
знадобиться сайт.
Що, як створити дещо, що робитиме їм веб-сайти?
Так і народилася ідея FreeWebs.
Мати братів, що вміють писати код, дуже цінно.
Я зібрав їх та сказав: «Народе, давайте створимо це».
Ми заснували Webs, коли я закінчував університет Меріленду.
Нам потрібні були фізичні машини,
сервери, на яких усе працює.
Все переміщалося з гуртожитку до квартири, до комірки.
Одного дня все впало.
Геть усе впало.
Сотні тисяч сайтів були на тому сервері, який не завантажувався.
Ми не могли його завантажити. То був кінець компанії.
Ми подзвонили у Dell, і там нам сказали:
«Часом таке спричиняє пил.
Спробуйте відкрити його, дістати кабель та продути,
як картридж "Нінтендо",
а тоді вставити назад та ввімкнути сервер».
Ми відкрили його, дістали кабель, продули,
вставили назад, ввімкнули, і все запрацювало.
То було наче розгалуження шляху у Всесвіті.
Один шлях був би геть іншим.
Наше майбутнє висіло на волоску, залежало від купки пилу.
Мої батьки не дуже розуміли,
успіху якого рівня ми почали досягати,
доки ми не сказали їм, за скільки продали компанію
через десять років після її створення.
Ми продали компанію майже за 120 мільйонів доларів.
Ми з братами сиділи біля комп'ютера
та оновлювали наш банківський рахунок.
Раптом, з'явилося багато додаткових нулів.
Тоді ми зрозуміли, що це правда.
«Оце так, моя родина забезпечена».
18:03 17 ЖОВТНЯ 1993 РОКУ
Наш наступний стартап
почався з того, що я зрозумів, як дратує,
коли не можеш знайти підписки, за які платиш.
Так народився Truebill.
У технологічному світі, є поняття «єдиноріг».
Це щось варте більш ніж мільярда доларів.
Ми продали ту компанію за майже 1,3 мільярди доларів.
«Ого, що мені робити з цими грошима, аби довести,
що я гідний їх мати?»
Я достатньо досяг у житті.
Тепер буду висловлювати свої думки та створю простір,
щоб мусульманська спільнота теж мала голос.
Тому я інвестую в незалежну журналістику.
Тому намагався направляти пайки з їжею до Гази.
Тому допоміг фінансувати та підтримую школу
в Афганістані для сиріт.
Я намагаюся зауважувати людям у Твіттері,
коли відчуваю, що вони нечесні чи ширять дезінформацію.
Якщо я, досягнувши такого успіху в цій країні,
не можу казати ці речі, то хто їх скаже?
Хто зможе?
ТЕММІ ДАКВОРТ СЕНАТОРКА
Пам'ятаю, як була в армії
юною офіцеркою, яка проходила льотну школу.
Армія виставила плакат
їхнього ідеального офіцера.
То був виразний чоловік із квадратною щелепою, білявий, коротко підстрижений.
Я подумала: «Ніколи так не виглядатиму».
У розпал місії мене було поранено та вивезено з Іраку.
Пам'ятаю, як у мене влучили.
Як відчайдушно я намагалася посадити гелікоптер.
Мені відірвало ноги, рука була сильно пошкоджена.
Я приходила до тями,
намагалася летіти, відключалася, приходила до тями та намагалася летіти.
Спантеличення, біль, відчай,
бо я вважала, що я винна, що я провалилася, як пілот,
як солдат, як офіцер.
Потім мені пояснили:
«Ні, ти все одно намагалася подбати про своїх людей».
Більше я не переживала.
Доки виконувала свою роботу солдата.
Коли я вперше балотувалася в Сенат,
коли я казала, що є дочкою американської революції,
мій опонент на дебатах дуже насмішливо поглянув на мене та сказав:
«Так, упевнений, ваші батьки приїхали аж із Таїланду,
щоб битися разом із Джорджем Вашингтоном».
Наче таке не було можливо, тож довелося його виправити.
Я сказала: «Власне, мої пращури таки билися за Джорджа Вашингтона».
Я наполовину біла, наполовину східна азіатка.
Моя мама — етнічна китаянка, але народилася та виросла у Таїланді.
Тож вона вважає себе тайкою.
То була примха долі.
Мої батьки зустрілися через В'єтнамську війну.
Мій тато був в Азії через В'єтнамську війну.
Він закохався у мою маму.
І він з нею одружився, чого не сталося з багатьма тайками.
Я досі отримую листи від тайсько-американських дітей мого віку.
«Допоможете знайти мого тата?»
«Його звали Боб, він був сержантом в армії».
Це розбиває мені серце.
Дітям у Південно-Східній Азії після В'єтнаму,
азійсько-американським дітям, було нелегко.
Якби тато не одружився з моєю мамою та не лишився би, я б не мала майбутнього,
і моя мама не мала б майбутнього,
бо всі знали, що я дитина солдата.
Інші діти казали: «Ти велика та незграбна»,
бо я була значно вищою за інших дітей.
«Ви з твоїм татом пахнете сиром».
Мені почало подобатися бути змішаної раси,
коли я переїхала на Гаваї.
У Таїланді мене називали «лук крунг».
«Лук» — дитина, «крунг» — половина, тож ти «половина дитини».
Та на Гаваях, я була «гапою», що теж означає половину,
але просто суміш. Це позитивний термін.
Саме тоді я вперше прийняла своє походження.
Я була у середній школі, коли тато втратив роботу,
і наша родина зубожіла.
Ми з мамою пропонували татові їхати до Штатів.
Мама не змогла поїхати, бо ще не мала грін-карти,
не мала візи,
і нам було не по кишені, щоб вона поїхала.
Коли я сідала на літак із Таїланду на Гаваї, вона сказала мені,
що я маю бути за неї.
Мені довелося стати мамою, та нам було важко.
Ми нічого не мали.
Зрештою, я сильно посварилася з татом і сказала:
«Ти більше не головний, бо не можеш нас забезпечити.
Я знайду собі роботу».
Я пішла на пляж Вайкікі та почала роздавати флаєри туристам.
То був перший справжній дохід нашої родини.
Я продавала троянди,
дурила туристів, які грали у волейбол на пляжі.
Видавала себе за місцеву дівчину
та об'єдналася з місцевим чуваком, який казав туристам: «Слухайте,
я зіграю з вами, і ця дівчинка зіграє теж».
А я казала: «Хто, я? Справді? Я гратиму?»
То була наша версія фільму «Білі люди не вміють стрибати».
Зазвичай, ми грали на п'ять баксів.
Я була дуже вправна.
Ніколи в житті не працювала більше, ніж коли була бідна.
Я щодня була виснажена.
Мій тато був виснажений.
Слід допомагати хоч трохи,
давати людям трохи перепочинку.
Саме таку політику я нині підтримую.
ГОДІ ВОЮВАТИ З ЖІНКАМИ
Я не вважаю, що досягла надто багато.
Я просто захопилася та намагалася вижити.
Я мріяла бути пілотом гелікоптера все життя.
Я вирішила піти в політику,
бо злилася, що ми не піклуємося про ветеранів.
Я нічого не намагалася досягнути,
і за першої спроби провалилася, програла.
Я чую, як люди називають мене дуже успішною,
але сама бачу себе просто тим,
хто намагався вижити та щось зробити.
Гадаю, це дуже по-азійськи.
БОУЕН ЯНҐ КОМІК
Був китайській біблійний табір,
куди ми їздили, у Скелясті гори, у будиночки.
Діти там були дуже веселими, крутими, хтивими християнськими підлітками,
які грали на гітарі та фліртували одне з одним.
Я ніколи не був таким.
Моїм козирем у таких ситуаціях був мій гумор.
На одному з виступів, мене попросили зіграти Остіна Паверса,
зобразити його.
Здається, я сказав фразу: «Так, крихітко».
І всі в залі вибухнули сміхом.
Я подумав: «Хочу робити це решту життя».
Я біг у підвал, дивився SNL та MAD TV, різні скетч-шоу.
Я був одержимий цим.
Зробив це своєю особистістю,
був в групі імпровізацій у старшій школі, їздив у центр міста,
у театр «Бовін Метрополіс» у Денвері, влаштовував шоу
з 33-річними чоловіками, які мали проблеми з алкоголем.
У свої 15 років я будував навколо цього своє життя.
Я дуже обережно, боязливо казав це людям, особливо батькам.
Намагався пояснити їм, що це реалістична мрія.
Вони б нізащо не зрозуміли, що я хочу піти у шоу-бізнес,
сказали б: «Ми всім пожертвували.
Нащо тобі робити дешеві імпровізації?»
Одного дня я була собою, Крістіною Янґ, а тоді стала
брехати заради нього, ризикуючи своєю кар'єрою,
погодилася вийти заміж, надіти обручку та стати нареченою.
Я настільки любив Сандру О в «Анатомії Ґрей», що сказав:
мабуть, поїду до Нью-Йорка та буду вивчати хімію, щоб стати лікарем,
бо хочу бути, як вона. Як Крістіна Янґ.
Я пройшов весь підготовчий курс навчання.
Саме тому, що
згідно з образом у серіалі,
батьки схвалювали таку кар'єру.
Пам'ятаю, як здавав іспит вдруге
та обнулив свої результати
посеред тесту.
Я подзвонив батькам та сказав: «Я не можу це робити.
Не знаю, чим я займатимуся. Щось придумаю.
Але я мушу так вчинити».
Проби у «Суботнього вечора в прямому ефірі» зайняли декілька років.
Мій менеджер сказав: «Сезон плівок SNL».
Треба подати п'ятихвилинний запис того, як ти імітуєш різних персонажів.
У мене не було багато імітацій відомих азіатів.
Я показав Кена Джонга, інструктора SoulCycle,
Мічіко Какутані.
Зрештою, я кричав з усіх сил,
що Джефрі Євгенідіс — фальшивка, щось таке.
Я насолоджувався роботою з різними авторами
та літературними персонажами.
Якимось дивом я був геть не скутий.
Подумав: «Це стане вправою, щоб робити, що я схочу.
Цього ніколи не побачать. Мене ніколи не оцінять.
Тож я просто повеселюся для себе».
Я потрапив у пілотну серію
«Аквафіна — Нора з Квінса»
того ж літа, коли відправив запис у SNL.
Ми знімали в китайському ресторані.
То була сцена вечері, ми їли деревні гриби,
качку та смажений рис.
Там були я, Бі Ді Вонг, Аквафіна, Лорі Тан Чін,
три різні мікропокоління азійських акторів.
Це було наче просвітлення,
я був на зйомках з іншими азіатами, не мав нічого їм роз'яснювати,
виправдовувати свою присутність там,
показувати, що я епізодичний, чи просто декорація.
Ми розуміли одне одного.
Гадаю, той спокій та впевненість
я переніс на останні проби в SNL.
Між зйомками «Нори з Квінса»
я дав свій телефон асистенту. Сказав: «Якщо подзвонять з номера 212,
будь ласка, зробіть перерву, бо я маю відповісти».
Мені подзвонили.
БОУЕН ЯНҐ АЗІЙСЬКИЙ ЧЛЕН ГРУПИ
Та запропонували роботу у «Суботнього вечора в прямому ефірі».
Для мене символічно, що я був на зйомках «Нори», з Аквафіною,
з іншими азіатами,
коли дізнався цю новину,
яка змінила все.
Ага.
МЕННІ КРІСОСТОМО ФОТОГРАФ
Я стажувався у «Пасіфік Дейлі Ньюс».
ПАСІФІК ДЕЙЛІ НЬЮС
ОПУБЛІКОВАНО НА ҐУАМІ
Там був новий головний редактор.
ДЕ СТАРТУЄ ДЕНЬ АМЕРИКИ
Я сказав: «Я в захваті. Готовий три-чотири місяці
відточувати свої навички в ролі репортера».
НАБЛИЖАЄТЬСЯ НЕСТАЧА ВОДИ
А він поглянув на мене і сказав: «Я почитав твої статті,
не думаю, що ти достатньо вправний, аби бути репортером».
Боже.
Я люблю журналістику.
Хочу лишитися в цьому бізнесі.
Він сказав: «Маєш досвід роботи фотографом?»
Я відповів: «Так, робив річний альбом».
Я отримав повернення податків,
мама купила мені камеру на базі ВМС,
і я почав фотографувати.
Був асистентом у фотолабораторії.
Час від часу
редактори приходили у фотовідділ.
Я був там сам і сказав: «Хтось приніс
дивні овочі та фрукти-мутанти».
«Можете сфотографувати їх?»
Я сфотографував когось зі спареними динями в руках.
БЛИЗНЮКИ
Величезні огірки та деформовані гарбузи.
ВИРОЩУЮЧИ ВЕЛИКІ МАНГО
Фрукти та овочі-мутанти були моїм раннім проєктом.
Я поїхав з Ґуаму, щоб вивчати фотографію та працювати на материку.
Мені було під 30 років.
Декілька репортерів рік висвітлювали
систему ювенальної юстиції у Мічигані...
СУДДЯ: ДАЙТЕ СИСТЕМІ ШАНС
...і деякі її провали.
Я був головним фотографом того проєкту...
ЗНИКЛИ 120 ЗЛОЧИНЦІВ
...з «Детройт Фрі Пресс».
Тоді я подумав,
що хочу зняти щось про старшу школу.
Хочу провести рік у старшій школі.
Я обрав старшу школу.
Вона була на південному заході Детройта,
де зачинилось багато автозаводів, тож було безробіття.
Я сидів у класах.
Фотографував спортсменів, тих, кого вигнали,
вагітних підлітків.
Пам'ятаю, що на випускному почувався люблячим батьком.
То були мої діти, вони всі були добре вдягнені,
мали гарний вигляд, тож я дуже пишався.
Ми опублікували статтю, і мене номінували на Пулітцерівську премію.
Пам'ятаю, як подзвонив мамі.
«Привіт, мамо, мене номінували на Пулітцерівську премію,
і це дуже круто».
«Гадаю, я не переможу, але просто хотів сказати,
що я фіналіст і все таке».
А вона відповіла: «Не хвилюйся, синку.
Я піду в церкву та поставлю за тебе свічку».
ДЕТРОЙТ ФРІ ПРЕСС
За декілька днів я отримав премію.
ПУЛІТЦЕРІВСЬКА ПРЕМІЯ
Люди питали: «Як ти її отримав?»
А я відповідав: «Просто мама пішла до церкви на Ґуамі
та поставила за мене свічку».
МИ ЛАУРЕАТИ ПУЛІТЦЕРА ВСЬОМЕ!
НАЙТИТУЛОВАНІША ГАЗЕТА ДЕТРОЙТА
ДЕТРОЙТ ФРІ ПРЕСС
Я щойно отримав Пулітцерівську премію.
Я був на піку кар'єри, але дуже скучив за домом.
Корінний народ Ґуама зветься чаморро.
У мові чаморро є таке слово, як «махаланг».
Махаланг — це сум, туга за домом.
Прагнення відчути повітря твого острову.
Я сказав про це своїй подрузі, а вона відповіла:
«Полегшити сум можна, лише знайшовши своє призначення».
Я зробив своєю місією...
знаходити інших чаморро та розповідати їхні історії.
Я один із 250 000 чаморро на цій планеті.
У мене є місія, і я прагну
сфотографувати кожного з них.
Ми вижили.
Ми пережили колонізаторів, від іспанців до американців,
вторгнення окупантів, як-от Японії.
Ми стійкі.
ҐУАМ
Я просто хочу задокументувати це.
НЕРҐІС МАВАЛЬВАЛА АСТРОФІЗИК
Я була гравчинею в сквош.
Вчилася в МТІ. Там не було жіночої команди зі сквошу.
Тож довелося грати в чоловічій команді.
Я потайки відчувала величезну насолоду,
коли виходила на корт із чоловіком, який кидав на мене погляд,
а я тоді була маленькою незграбною дівчинкою,
і казала: «Я переможу».
Та вони й гадки не мали, як я граю у сквош.
Я насолоджувалася перемогами у таких матчах
значно більше, ніж в усіх інших.
Частина мене просто обожнює
бути темною конячкою.
У пакистанському суспільстві кожна родина
прагне мати сина.
Моя мама відповідала, коли допитливі люди питали:
«Ви не хочете мати сина?»
Вона казала: «Нащо мені син? У мене є Нерґіс».
Я виросла у Пакистані.
То було дуже цікаве середовище для мене.
Я росла в зороастрійській родині,
ходила до католицької школи в суворій ісламській країні,
а сама з дитинства була ярою атеїсткою.
Тож мене оточували дуже суперечливі речі.
Наші батьки казали нам: «Для вас тут немає майбутнього.
Ви маєте поїхати за океан.
Ми не маємо грошей, щоб відправити вас туди.
Ви можете зробити це лише завдяки стипендії,
тож решта у ваших руках, діти».
То була мрія.
Те, що змінило напрямок мого життя,
як ніщо й ніколи.
Певний час я гадала, що буду лікарем, медиком.
Це класика для азійської родини.
У ній можна бути мало ким.
Можна лікарем, можна інженером,
можна юристом. Я надто повільно читаю для юриста.
Терпіти не можу розтинати тварин,
тож медицину я викреслила.
Лишилася інженерія. Та коли я пішла до коледжу,
то дізналася, що можна стати дослідником,
ставити питання, на які ніхто не має відповіді.
А саме ти, ймовірно, їх відшукаєш.
Можна стати вченою і долучитися до наукових відкриттів.
2015 року ми вперше змогли
напряму спостерігати гравітаційні хвилі від зіткнення двох чорних дір.
Загальна теорія відносності Ейнштейна передбачила це
100 роками раніше, а ми змогли їх побачити.
Отже, теорія не помилялася.
Ми гадали, що космос порожній та стерильний,
та він геть не такий.
Він наповнений пульсаціями, нерівностями та розривами.
Та мене цікавлять саме хвилі.
Коли є два об'єкти, як-от чорні діри, які взаємно обертаються та зіштовхуються,
то вони породжують ці хвилі.
Ми, дуже далеко від місця зіткнення,
маємо бачити ці хвилі. Нащо нам їх бачити?
Бо ті хвилі несуть нам інформацію про чорні діри.
Нащо нам потрібні чорні діри?
Бо ті чорні діри — основа нашого всесвіту.
Якщо ми хочемо зрозуміти, як працює всесвіт,
нам треба зрозуміти чорні діри. А щоб зрозуміти чорні діри,
треба вимірювати їхню гравітацію, бо вони не дають світла.
Ось чим я займаюся.
Те, що я з етнічної меншини, мало безліч впливів на моє життя.
І найважливішим із них є комфорт у ролі чорної конячки,
аутсайдера серед загального потоку.
Мені було комфортно бути квіром,
коли це було дуже важко,
і працювати над фізичними експериментами, які всі вважали
приреченими на провал, а ти ризикнув спробувати.
Бути іншою нормально.
Тим, що я вчена, південноазіатка,
пакистанська американка та квір,
який може це все сказати та при цьому досягти успіхів у науці,
я допомагаю іншим уявити таку долю й для себе.
КЕТІ МАСАОКА АКТИВІСТКА
У розмовах, коли японські американці збираються,
ми часто питаємо: «У якому таборі була твоя родина?»
ЯПОНЦІ, ЙДІТЬ. ЦЕ РАЙОН ДЛЯ БІЛИХ
Та в моїй родині таке не обговорювали,
а я мало знала, щоб питати.
Тож коли у старшій школі згадали Перл-Гарбор,
я відчула, наче всі дивляться на мене,
мені було дуже незручно, та я не розуміла, чому.
Ми не знали, хто ми такі.
Гадаю, всі ми проходили проблему з самоідентифікацією,
намагалися бути американцями.
А американці — це не кольорові люди, а білі.
Я бачила, як збираються інші японські американці, і думала:
«Не хочу бути з ними».
Поїздка до Японії була частиною пошуків себе, я гадала:
«Якщо мені не місце тут, може, знайдеться місце там»,
та з шоком і сумом я усвідомила, що ні,
що я ніколи не буду японкою.
Здавалося, що майбутнього немає.
Та я якось витримала.
Знайшла «Азіатсько-американські студії».
ГЕТЬ МАРІОНЕТКОВИЙ РЕЖИМ ТХІЄУ
Ми діти робітників-мігрантів
Ми нащадки Концентраційного табору
Сини та дочки будівельників залізниці
Які лишають свій слід в Америці
В'єтнамська війна показала, як люди нас бачать...
В'ЄТНАМЦІ НЕ ЗВУТЬ МЕНЕ ЖИРНИМ ЯПОНЦЕМ
...по суті, ми нагадували ворога.
Тож ми знову ж таки не вважалися повністю американцями.
Тоді мені вперше сподобалося бути японською американкою,
бути серед японських американців.
Та ми марширували не лише як японські американці,
а й як азійські американці.
Брати та сестри по всьому світу
Ми нічого не знали. Не мали навичок.
Просто побачили потребу та сказали: «Треба щось організувати».
Надихалися ми багато в чому Чорними Пантерами.
Хотіли служити людям,
засновувати програми, які були потрібні, наприклад, групу з соціальних прав,
батьківський комітет, фестивалі здоров’я та медичні центри.
ПРАВОСУДДЯ! РЕПАРАЦІЇ!
Через певний час ми замислилися, як це все пов'язано з таборами
та нашим досвідом як японських американців.
НІККЕЙ ЗА СПРАВЕДЛИВІСТЬ
НАЦІОНАЛЬНА КОАЛІЦІЯ ЗА РЕПАРАЦІЇ
Вимога репарацій стала гучнішою.
Навіть не перемагаючи, ми мали боротися.
Ми відчували, що самих лише вибачень замало.
Ми вимагали грошової репарації.
«ПРОБАЧТЕ» НЕДОСТАТНЬО 25 000 ДОЛАРІВ НЕГАЙНО!
Наша група вимагала, щоб слухання були не лише у Вашингтоні,
де виступали вчені та законодавці,
а щоб чули голос народу.
МАСАХАРУ ТАНІБАТА
Нам сказали, що за 48 годин ми маємо зібрати речі й виїхати.
Я не хотіла, щоб мої діти відчували тягар сорому
та відторгнення з боку їхніх співгромадян американців.
Це негуманне, жорстоке поводження мало місце
у старих добрих Сполучених Штатах, а не в німецькому Гестапо.
Важко повірити, правда ж?
Це відкрило мені очі.
Я вперше почула, як люди говорять про табори,
люди, які виглядали, як моя мама.
Вона не розповіла свою історію,
а я хотіла, щоб історію її родини почули.
Родину моєї матері виселили з їхньої ферми у Каліфорнії,
відвезли в концентраційний табір «Ґіла Рівер» в Аризоні.
Гадаю, дізнаючись дедалі більше,
я зрозуміла, що це означає,
як перше покоління потрапило сюди
та здолало всі закони й несправедливості,
відсутність можливості на громадянство, на шлюб,
на володіння землею, на голосування.
Попри все це, вони лишилися, а тоді їх переселили в табори,
і вони все втратили.
Як після такого взагалі продовжувати?
Майбутнє моєї матері
дуже змінилося через табори.
У ній було багато злості, лишилося багато гідності,
та при цьому вона була розчавлена таборами.
Навряд чи я цілком усвідомлювала та розуміла
глибину втрати.
Закон, який я підпишу,
забезпечує виплату компенсації кожному з 60 000 жертв.
Ми визнаємо помилку.
Те, що сталося з нами, сталося з багатьма людьми.
Арешт, виселення з твоєї власної землі —
не рідкість у цій країні та у світі.
МАРШ АЗІЙСЬКИХ АМЕРИКАНЦІВ ЗА РІВНІСТЬ
Боротьба за репарації породила зв'язок та солідарність.
СОЛІДАРНІСТЬ ПОПРИ ВСЕ
ЯПОНСЬКІ АМЕРИКАНЦІ ПРОТИ НЕЗАКОННОГО ЗАТРИМАННЯ
Зміни потребуватимуть тривалого часу.
МЕНШИНИ МАЮТЬ ОБ'ЄДНАТИСЯ АЗІЙСЬКЕ МОВЧАННЯ = ЗГОДА
Ми будуємо дещо нове з нуля,
і, гадаю, у перспективі це нам допоможе.
Мене може вже не бути,
я можу не побачити, що з цього вийде,
та ми намагаємося,
хоч це прозвучить дуже ідеалістично, змінити світ,
змінити системи,
системи, які нам не підходять.
ТИХООКЕАНСЬКІ АЗІАТИ ПРОТИ АПАРТЕЇДУ
КЛІФФ КАПОНО СЕРФЕР/ВЧЕНИЙ
Я переміг у науковому конкурсі в 16 років.
Був вірус, який сильно зачепив
креветкові ферми на північному узбережжі Оаху.
Тож я провів експеримент, КОВІД-тест на креветковий вірус.
Судді спитали: «Хто це для тебе зробив?»
Я відповів: «Ніхто. Я зробив це у школі».
Вони сказали: «Ого, проходиш далі».
Безкоштовно їдеш на міжнародний конкурс.
Часом він проходить у Пуерто-Рико, Німеччині.
Я подумав: «Я вирушаю у поїздку!»
Спитав: «Де це буде?» Мені сказали: «В Аризоні».
Я спитав: «Де Аризона?»
Там було так сухо і спекотно.
Мій внутрішній компас казав, що щось не так.
Я мушу зрозуміти, де Гаваї.
Ми йшли з кураторами у конференц-центр,
коли я вийшов з натовпу і почав бігти.
Куратори закричали: «У нас втікач!»
Я пробіг декілька кварталів по всьому місту,
вийшов на відкритий простір і побачив навколо лише гори,
сонце було високо, і у мене пішла кров із носа,
я ледь не зомлів.
Я подумав: «Я вмираю. Мені треба назад на Гаваї».
Я знав, що далеко не дійду.
Пам'ятаю, як у дитинстві, коли ходив до школи,
ненавидів бути в приміщенні, думав: «Це відстій».
Щойно дзвонив дзвоник, нас забирав мій тато та віз прямісінько на пляж.
Як на мене, тоді й починалося навчання.
Тато відправляв нас на пляж і казав:
«Принесіть з берега різні водорості».
А тоді вертався і казав нам, що водорості мають
гавайську назву, а ще латинську.
Це наука.
Так само і з серфінгом.
Ми трохи вивчали водорості,
тоді брали дошки та йшли серфити.
Розуміння, куди йде течія, де вітер?
Як рухається пісок? Що таке хвиля? Що таке приплив?
Гра давала нам стільки інформації,
що я почав по-своєму цінувати науку.
Наука була наче чарівна сила для спілкування зі світом.
КАЛІФОРНІЙСЬКИЙ УНІВЕРСИТЕТ САН-ДІЄҐО
Раптом з'явилася нагода
отримати диплом із хімії у Каліфорнії.
Покинути те єдине, що я завжди знав, і розпочати щось,
про що я нічого не знаю, але що точно інше.
Перший прояв расизму
через те, що я гаваєць, я відчув, приїхавши до Каліфорнії.
Я конфліктував із іншими серферами щодо того,
де мені серфити, поряд із ким серфити.
Існувала купа правил, про які я не знав.
До мене підійшов серфер та, зрештою, штовхнув мене.
Він сказав: «Вертайся додому, туди, звідки приїхав».
Я дуже засмутився.
І сказав: «Чуваче, та я хочу додому.
Мені не хочеться тут бути.
Я не маю перед тобою виправдовуватися».
Я сказав йому: «Я з цього океану.
А ти звідки?
Хтось із вас знає, звідки ви?»
Я відчував цей диплом як відповідальність на моїх плечах.
«Гаваєць зі ступінню доктора, ти нам допоможеш».
Це тиск — бути кимось.
А я просто хочу бути в океані.
Я інтегрував технології, які ми розробляли у лабораторії,
у науковий проєкт, щоб спробувати побачити,
чи є в океані молекулярні сліди, які можна зафіксувати,
які спільні для серферів по всьому світу?
Остання спроба врятувати своє навчання.
Зі мною зв'язався письменник, я дав інтерв'ю.
А далі отримав дзвінок із «Нью-Йорк Таймс»
та потрапив на першу сторінку наукового розділу.
ЧИ ШКОДИТЬ НАМ МОРЕ? СЕРФЕРИ МОЖУТЬ ЗНАТИ
Мені дзвонили, я давав інтерв'ю NBC, NPR, Nat Geo,
як зірка-ботан я був популярним серед вчених.
То було дуже важливо для мене,
бо отримавши світове визнання,
я зрозумів, що історії, які світ схвалив,
належали не мені, а моєму народу.
І це додало мені впевненості, щоб повернутися додому.
Мій дім дозволяє мені бути собою.
СПИСОК А
15 ІСТОРІЙ З АЗІЙСЬКИХ ТА ТИХООКЕАНСЬКИХ ДІАСПОР
Переклад субтитрів: Світлана Пилипенко