Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
חלק גדול מאמריקה לעולם לא יראה בי כאמריקאי.
אין לנו שפה אוניברסלית.
אין לנו דת אוניברסלית, זהות אוניברסלית.
- אסייתי אמריקאי -
- תושב איי האוקיינוס השקט יליד הוואי -
לא ברור לי מה כ"כ מעניין באסייתיים ובתושבי איי האוקיינוס השקט.
- הטובים ביותר -
- 15 סיפורים מהתפוצות האסייתיות והפסיפיות -
מי אתה?
איך אתה רואה את עצמך?
מהי הזהות שלך?
- סנדרה או שחקנית -
האם היא אסייתית אמריקאית? האם היא קנדית?
האם היא אמריקאית?
והייתי רוצה לומר שיש משהו הוליסטי
שאינו דומה לשום דבר מזה או לכל זה.
אני חושבת שחלק גדול מהדרך בה אני מבינה את העולם, באופן מודע
או לא מודע, בהחלט היה...
קשור להיותי אישה אסייתית בחברה לבנה.
אני חושבת שחלק גדול מהמאבק ומההבנה...
היה כנראה קשור לזהות הזאת קודם כול.
המאבק האמיתי הוא פנימי ועמוק.
אבל אני חושבת שחייבים לעבור דרך המאבקים היותר גלויים האלה,
כשמישהו מבקש מכם לדבר במבטא שונה,
להיראות בצורה מסוימת, וכולי, וכולי,
ואח"כ צריך להביס את הדרקון הפנימי.
כשהתחלתי להבין את זה באמת,
בעצם זה היה הזמן שהתחלתי לדאוג פחות.
- תהילה -
- בית הספר לאמנויות -
הושפעתי בצורה עמוקה מאוד
מסדרת הטלוויזיה "תהילה".
נראה שהיה מקום בו הדבר הזה
שהנערים האלה עושים, שהרגשתי שאני רוצה לעשות.
אבל הצמיחה שלי, בעצם אחרי שמצאתי קהילת אנשים
שבאו מרקע דומה ונראו כמוני,
הייתה איטית, הייתי אומרת.
היו כמה מאיתנו, אבל היינו כל כך מפוזרים.
זה היה משהו כמו, דן נמצא רחוק בהוואי...
הוא עובד שם.
ג’ון צ’ו עבד בכל מיני מקומות.
לא יכול היה להיות יותר מאחד מאיתנו בכל מקום.
אבל זה היה...
הרגשתי לבד, כי הממסד גורם לזה להיות כך.
זו נקודת המבט שלך.
אתה יכול ללמוד משהו בכל חדר שבו אתה נמצא,
גם אם זה מקום שלא רוצה אותך.
במובנים מסוימים, החדרים האלה הם כלי הלמידה הטובים ביותר.
איך אתה מתקיים בחדר שלא רוצה אותך?
או שלא מכבד אותך?
אלה היו זמנים שונים.
העובדה שמחצית צוות השחקנים של האנטומיה של גריי לא היו לבנים,
זה היה חשוב. וזה היה כמעט כמו...
בואו לא נדבר על זה.
בואו נעשה את זה ונראה אם נצליח להתחמק.
אלוהים אדירים, זה להיט!
זאת בדיוק התחושה שאני מכירה,
מה שאני חושבת ומקווה שזאת תחושה ישנה.
זו תחושה מהמקום שממנו באתי שהיא כמו,
בואו ננסה להתגנב פנימה, שאף אחד לא ישים לב,
ואולי נוכל להתקיים, נכון?
אני באמת מקווה, ואני רואה ואני עדיין מקווה
שצורת מחשבה זו חלפה מן העולם.
עכשיו אני רוצה רק לספר סיפורים
שבהם לדמויות יש את הממד התרבותי הזה.
זה לא שרק אסתובב ואוכל קימצ'י
ואדבר על קולנוע קוריאני.
אני לא יודעת. זה לא העניין, נכון?
אבל זה כן עניין של לפתוח את הממד הזה
שפעם היה סגור.
למה? כי באותה תקופה, זה היה יותר קל לעיכול
במסגרת נרטיב מאוד לבן ומקובל.
אי אפשר לשאול שחקנים לבנים,
"איך זה להיות שחקן לבן בן 20?
"בן 30? בן 40? ובן 50?"
אי אפשר לשאול את זה, אבל אני חושבת שכן צריך לשאול.
העניין עם שם אמריקאי, לא ידעתי שאפשר לבחור שם כזה!
- אייה ואנג שף -
לא נתנו לי את התזכיר,
ולא ידעתי שאפשר לשנות שם ככה.
כל כך הרבה מהחברים האסייתיים שלי,
במיוחד ההמונגים, עשו את זה.
יכולתי להיות אופטימוס פריים או משהו כזה.
זה יכול להיות כל כך מגניב!
- שף המונגי עם שורשים בוויסקונסין -
אבל הייתי תקוע עם אייה.
- הרדיו הציבורי של ויסקונסין 13 בפברואר 2023 -
"אייה" בשפת ההמונג, פירושו מילולית מחבת ברזל או ווק.
ילדים המונגים חשבו שזה מצחיק, והיו אומרים, "איפה האייה?
"לא זה, אלא זה!"
שמו של אחי הצעיר הוא גונג המונג
שמתורגם מילולית ל"ברכת אלוהים".
הוא מקבל ברכות מאלוהים ואני מחבת!
- ואנג אייה -
נולדתי במחנה הפליטים "באן וינאי"
בצפון תאילנד.
הגעתי לארה"ב
כשהייתי בן ארבע וחצי.
גדלתי בעיר קטנה במרכז ויסקונסין,
שרובה לבנה, ואז הייתה את משפחת ואנג.
לא רציתי להיות המונג.
חייתי בשתי צורות חיים שונות כשהייתי ילד.
המילה "מיקה" בהמונג פירושה אמריקאי.
חייתי את חיי כאמריקאי בבית הספר, וחייתי את חיי כהמונג בבית.
- הוקס -
הדבר הכי חשוב לי היה להיטמע.
אפילו אבא שלי אמר לנו, "אני רוצה שתיקראו ספרים.
"אני רוצה שתצפו בטלוויזיה".
הוא לא רצה שיהיה לנו מבטא המונג או אסייתי.
אם אדבר כמותם, אם אתנהג כמותם,
אם אדע את כל ההפניות לתרבות הפופ כמותם,
הם לא יוכלו לצחוק עליי.
הם לא יחשבו שאני מוזר. שאני שונה.
רציתי לוודא שכשאני בבית הספר,
חברי ה"מיקה", חברי הלבנים
וחברי האמריקאים יידעו שאני אמריקאי.
אני אחד מכם.
אלה היו החברים שלי, והם ממש תפסו את הפנים שלי,
את העיניים שלי, ופתחו אותן קצת יותר,
ואפילו שאלו אותי, "אתה רואה יותר טוב עכשיו?
"אתה רואה יותר טוב עכשיו?"
חשבתי שזה מה שחברים עושים.
צחקתי ואמרתי, "אני חושב שכן".
תדמיינו ילד בן שמונה,
אימא שלו נותנת לו ארוחת צהריים לקחת לבית הספר.
היא עבדה קשה מאוד כדי לוודא שלילד שלה יש הכול.
הדרך היחידה שהכירה הייתה באמצעות בישול.
וכשהלכת לאכול ארוחת צהריים, היו ילדים שצחקו עליך
ואמרו שהאוכל שלך מסריח ולא רצו שתהיה בקרבתם.
אתם יודעים מה עשיתי? זרקתי את האוכל שלי
כדי שאוכל להיות חבר שלהם, כדי שיקבלו אותי.
חזרתי הביתה ושיקרתי לה, אמרתי,
"כן, אכלתי את הכול".
זה היה אייה בן התשע, בסדר?
ואתה מדלג קדימה ב-30 שנה,
ואתה מתבייש בילד ההוא שלא ידע.
לו יכולתי לחזור ולדבר עם הילד ההוא,
הייתי אומר לו, "ילד, אל תדאג.
"בעוד 20 שנה, הם ינסו להסביר לך את אסיה,
"כמה מדהים רוטב הדגים,
"ואיך הם גילו רוטב צדפות, או אפילו,
'כן, יש לנו רוטב סרירצ'ה בבית'".
חבריי הלבנים, חבריי ה"מיקה",
"כן, אכלתי את הדבר הזה,
"היה בו ממרח חסילונים,
"וזה היה ממש טעים", ואתה חושב,
"כן, אחי, אנחנו קוראים לזה יום שלישי בבית שלנו".
כשהייתי ילד, אם היו חגיגות גדולות או מסיבות בחצר האחורית,
לכל הגברים היו קרשי חיתוך,
והיו להם סכיני קצבים גדולים.
קיצצנו הכול ביד,
ואח"כ היינו ממלאים ומכינים נקניקיות
בפנים, עם הדודות ועם האימהות ועם הסבתות.
הן עזרו להכין את האורז או את האטריות
או את הכיסונים שטיגנו.
כל הבנים עמדו ליד המנגל.
לאבא שלי היו מלקחיים, והוא העביר לי אותם.
אתה מתאמן כל חייך בשביל הרגע הזה,
להיות מסוגל להפוך את הבשר על המנגל.
ואני זוכר שנכנסתי פנימה, ואמרתי, "אימא, אני מריח כמו אבא!"
היה לי מין ריח של עץ שרוף, של אש,
וחשבתי שזה כל כך מגניב.
לא דיברתי על זה עם חבריי האמריקאים, עם חבריי הלבנים.
ברחתי מהייעוד הזה.
לאבי הייתה תאונה קשה מאוד.
תבינו, הוא היה הגיבור שלי.
הוא נלחם במלחמה ושרד.
הוא הביא אותנו לארץ זו.
וחשבתי, "אם אבא ימות, כל דבר אודותיו,
"כל המורשת שלו תלך איתו".
ובאותו יום, שיניתי את צורת המחשבה שלי על אוכל המונגי,
ומה המשמעות של להיות המונגי.
בשבילי, אני מרגיש שהתפקיד שלי...
הוא לזכור את הסיפור ואת האוכל שאנחנו אוכלים.
יש בזה משהו שמרענן לי את הנשמה כשאני אוכל את זה.
יש משהו בעלי חרדל המונגיים
מבושלים עם עצמות צוואר חזיר,
וההתנגשות היפה הזאת בין תבלינים, החריפות של עלי החרדל,
והשומן של החזיר,
ברגע שזה נוגע בשפתיים.
ואם אתה ילד המונגי, אתה מכיר את הטעם הזה.
אתה יודע שיש משהו יפהפה
במלפפון המונגי טרי שבו אתה נוגס.
וכל פעם שאני עושה את זה והוא מתפוצץ לי בפה,
אני חוזר להיות ילד בן עשר שיושב ליד סבתא שלו.
היא פורסת לי את המלפפון, טרי מהגינה.
וכשאני מבין שזה מי שאני ושזה חלק ממני,
אני רוצה לחלוק את זה עם אנשים.
אתה מסתכל על הקורבנות של אלה שבאו לפניך.
אתה לוקח את זה וממשיך הלאה עם זה.
יבוא יום ואתה תצטרך להקריב למען הדור הבא,
כדי שיוכל להתפתח.
זו המשמעות של להיות המונגי.
רצתי כל כך רחוק שזה היה כמו מעגל.
רצתי חזרה לזה.
וזה מה שאני אוהב בכך שאני המונגי.
וזו הסיבה שכל מי שרוצה לדבר איתי על זה,
נעשה את זה. קדימה.
אם תדברו עם ההורים שלי,
הם יגידו שהייתי חוצפנית.
ושהייתי ילדה מאוד שתלטנית.
- אמנדה נגויין -
בווייטנאמית, המחמאה הכי גדולה שאפשר לתת לבת
היא "היו טאו", כלומר שהיא צייתנית.
אף פעם לא הייתי "היו טאו".
- מצעד הנשים בוושינגטון -
אני בהחלט דוחה את הרעיון שקהילת האסייתיים ובני האיים באוקיינוס השקט היא קהילה שקטה.
זה קלישאה מובהקת, והיא משתלבת עם מיתוס המיעוט לדוגמה.
היו הרבה פעילים חברתיים אסייתיים אמריקאים לאורך ההיסטוריה.
אבל לא מספרים עליהם בספרי ההיסטוריה.
סבתא שלי הייתה לוחמת חירות נגד הצרפתים בווייטנאם.
אני באה משושלת של אנשים שמתנגדים.
שמי אמנדה נגויין.
מעולם לא חשבתי שאאלץ לסבול עוול יותר גדול
ממה שסבלתי ביום בו נאנסתי.
למדתי אסטרופיזיקה בהרווארד.
ובסמסטר האחרון נאנסתי.
אני זוכרת שיצאתי מבית החולים אחרי שההליך הרפואי שלאחר האונס הסתיים,
ומעולם לא הבנתי בצורה כל כך עמוקה את משמעות הבדידות
כמו באותו רגע.
קיבלתי שובר למונית כדי לחזור למעון שבו נאנסתי.
זה היה רק אחרי החוויה הקשה שעברתי
שגיליתי בעצמי את הדרכים
שבהן נפגעי אונס הופכים לקורבנות שוב ושוב.
כשגיליתי שאפשר להרוס את ערכת האונס שלי אחרי שישה חודשים,
למרות שחוק ההתיישנות הוא 15 שנים,
הרגשתי שמערכת המשפט הפלילי באמריקה בגדה בי.
הבנתי שיש לי ברירה.
לקבל את העוול
או לקחת את השינוי לידיים שלי.
וכך החלטתי לכתוב מחדש את החוק.
החוק שכתבתי נקרא
"חוק זכויות ניצולי תקיפה מינית".
חלק ממנו הוא לשמור את ערכת האונס.
זכות נוספת היא הזכות לקבל את התיק הרפואי שלך.
זכות נוספת היא הזכות לקבל את הדוח המשטרתי שלך.
לפני שהן עוגנו בחוק, זכויות אלה נשללו
מנפגעי תקיפה מינית בכל רחבי ארצות הברית.
כשאישרנו את החוק הפדרלי,
אני זוכרת שהלכתי למדרגות של אנדרטת לינקולן.
צעקתי הכי חזק שיכולתי.
הרגשתי כאילו שהשתחררתי מקללה.
זה היה צדק עבורי.
כך הרגיש צדק.
אהבתי לחלל החלה עוד לפני שנולדתי.
בני המשפחה שלי היו פליטים שהגיעו באוניות מווייטנאם,
והם השתמשו בניווט שמימי
כדי למצוא את דרכם לחירות.
אימי עזבה עם עוד שלושה בני משפחה,
עם אחות צעירה ממנה, מספר 11,
עם אחיה, מספר שלוש, והבן של מספר שתיים.
כששחו כדי להגיע לאונייה,
היו מקלעים...
והווייטקונג הבחין בהם.
אימי פנתה למספר שלוש ואמרה,
"אנחנו חייבים לזוז. זה לזוז או למות".
הם הגיעו למים בינלאומיים.
ומפני שהייתה סערה, האונייה התחילה לטבוע.
אונייה גדולה הגיעה והצילה אותם.
הם זרקו להם חבל, חבל הצלה אמיתי.
היא סיפרה לי שהם פשוט שמו יד אחת לפני השנייה,
רגל אחת לפני השנייה.
כשאנשים שואלים אותי איך החלטתי להתמודד מול ממשלת ארצות הברית
או עם האומות המאוחדות,
אני חושבת איך היא הייתה צריכה להתחמק משומרים, ממקלעים,
לטפס על חבל בסערה,
ואני צריכה רק לשלוח מייל לסנטור.
כשדיברתי על האונס שלי, זה היה מלווה בסטיגמה רצינית.
חברים, אנשים קרובים אמרו, "אנחנו לא חושבים שכדאי לך לעשות את זה",
כולל, כמובן,
נשים אחרות בעלות זהות כמו שלי, נשים אסייתיות צעירות.
ואני מבינה מאיפה זה בא.
אני לא מאשימה אף אחד על כך שהוא מרגיש שניתוח העלות מול התועלת
של ההישרדות שלו תלוי בשתיקה שלו.
אני רוצה שאנשים ידעו שהכלי הכי חזק
שיש לנו הוא הקול שלנו.
מעולם לא התחרטתי על כך.
- אנחנו העתיד -
- קומו כדי לכתוב מחדש את החוק -
- די ג’יי רייקה מוזיקאית -
אלה שלושת הימים הטובים ביותר בחיי.
היום הראשון הטוב ביותר הוא היום בו פגשתי את בן זוגי.
ואו, רגשני מדי. נכון.
-די ג’יי רייקה -
היום השני הטוב היותר הוא סאמרסטייג'.
- סאמרסטייג' בסנטרל פארק -
היום הטוב ביותר בחיי המקצועיים.
היום השלישי הטוב ביותר הוא היום שבו קיבלתי מקום חניה בחניון שלי...
אחרי 14 שנה.
זה קטע ניו יורקי מחורבן.
איך אני מזהה את עצמי?
תלוי איפה אני נמצאת ומי שואל, כי זהות משתנה.
אני בהחלט מזדהה כדי ג'יי, כאמנית, כאוצרת.
אני חושבת שזהות היא כמו...
מדרון חלקלק כשאני... כשאני משתתפת בפרויקט זה.
להוריי היה מה שאני קוראת "נישואי אהבה מחוץ לחוק"
בשנות ה-60 המאוחרות בהודו.
הם היו ילדי החלוקה.
הם נולדו בפקיסטן של היום...
ועברו לאנגליה.
אח"כ עברנו לארה"ב, קצת לפני יום הולדתי החמישי.
מה רצו ההורים שלי שאהיה?
אני יודעת דבר אחד. כשהתחלתי להיות די-ג’יי, הם לא רצו שאעשה את זה.
הם בהחלט לא רצו שאעשה את החרא הזה, לא.
אימי נסעה לאנגליה.
היה שיר אחד ממש גדול.
היא הביאה לי קלטת.
האלבום היה מלקיט סינג "Up Front".
יש שם שיר שאני אוהבת מאוד.
אחת השורות היא, "אנחנו לא נרקוד לצלילי הדיסקו של האדם הלבן",
שזה... פיוטי.
הרעיון שלי ליום ההולדת ה-16 שלי
היה שרציתי מסיבת בנגרה.
ורציתי שכולם ילבשו בגדים הודיים.
הייתי ההפך מאדם ששונא את עצמו.
הייתי בצד השני.
וזה היה למעשה במרתף שלנו...
כשהתחלתי להיות די ג’יי, הייתי מאוד מעורבת
בפעילות קהילתית יותר מכל דבר אחר.
- ג'רזי ג’ורנל הודים מפחדים ללכת ברחובות -
הייתי חלק מקבוצה שהוקמה במקור
סביב גל האלימות בג’רזי סיטי בשנות ה-80
שבוצע על ידי קבוצה שקראה לעצמה "דוטבסטרס".
- גבר הודי הותקף על ידי בריוני "דוטבסטרס" -
התחלנו לגייס כספים באמצעות ארגון מסיבות.
- עצרת נגד תקיפות גזעניות -
הדברים האלה היו מחוברים זה לזה באופן הדוק עבורי,
וכך נוצר מרחב לפעילות קהילתית ולעבודה בתור די ג'יי.
כשהתחלתי להיות די ג'יי, הקשר למוזיקה בנגרה
היה של אנשים מהמעמד הנמוך, נהגי מוניות,
לא אנשי מקצוע.
הם הקשיבו למוזיקה הזאת, הם היו מפנג'אב.
רציתי ליצור מרחב בו נלך על זה עד הסוף.
ננגן מוזיקה אמיתית.
- מרתף בנגרה -
הרעיון מאחורי מרתף בנגרה היה הרצון לנגן את המוזיקה הזו.
אני אוהבת היפ הופ. בואו ננגן את זה.
לקח קצת זמן, אבל זה תפס. אנשים באמת התחברו לזה.
בקיץ של השנה השנייה, התור כבר נמשך לאורך הרחוב.
פתיחת דלתות בשבע, ואח"כ שיעור ריקוד,
שיעור הריקוד של מרתף בנגרה.
אל תעשו...
תנועות של קוברה כשאתם רוקדים.
כאילו שיש פה מהפנט נחשים. זה לא מגניב.
בחצות זה נהיה מטורף.
מלא מקיר לקיר.
בסופו של דבר, אני רק רוצה שכמה שיותר אנשים ירקדו.
על זה אני הולכת.
- דה וילג' וויס מרתף בנגרה עם די ג’יי רייקה -
אני חושבת הרבה על פרויקט המוזיקה של מרתף בנגרה
ואיך שזה יכול היה לקרות רק בניו יורק.
- די ג'יי רייקה -
זה הפך להיות אפילו יותר חשוב אחרי ה-11 בספטמבר,
במיוחד עבור הרבה גברים סיקים עם זקנים וטורבנים.
אחרי ה-11 בספטמבר, הרבה דברים רעים קרו בקהילות שלנו.
עשינו אירוע ב-20 בספטמבר,
תשעה ימים אחרי ה-11 בספטמבר, וחשבנו, "לעשות את זה או לא?"
כמובן שבעל המועדון אמר, "רייקר, את חייבת לעשות את זה".
ואז למדתי את השיעור שתמיד צריך לארגן את המסיבה.
המסיבה חייבת להימשך.
אז באמת קלטתי שזו לא הייתה רק מסיבה, זה היה חלל.
- מרתף בנגרה, שיעור ריקוד חינם, יום ה', 20 בספט' -
-מוזיקה: די ג’יי רייקה -
אני אוהבת לעבוד עם אמנים בתחילת דרכם,
ללמוד מהם ושהם ילמדו ממני.
ויש הרבה יותר דרום אסייתיים שעוסקים במוזיקה.
וזה מרגש.
חלק מזה חרא, ולחלק מזה יש הרבה פוטנציאל.
כשאנחנו נכנסים דרך דלת, זו האחריות שלנו
להכניס אנשים נוספים דרך דלת זו.
אני חושבת שזה נהדר שדרום אסייתיים מצליחים
בדרכים מסוימות שנראות לעין,
אבל השאלה היא, איזה מרחב אנחנו תופסים?
אנחנו לא יכולים להתרגש רק כי מישהו קיבל תפקיד חשוב או משהו כזה.
וההתלהבות הגורפת הזאת סביב כוח היא חרא.
הם צריכים להיות ביקורתיים על כך.
אנחנו חייבים להשמיע את קולנו נגד דיכוי של כל האנשים.
- קוני צ’אנג עיתונאית -
כשהתחלתי לעבוד בחדשות בטלוויזיה,
הסתכלתי סביבי וכל מה שראיתי היו גברים לבנים.
הם היו הבוסים שלי, הם היו העמיתים שלי,
המתחרים שלי, האנשים אותם ראיינתי, כולם היו גברים לבנים.
בכל פעם שנכנסתי לחדר החדשות, הייתי זאב בודד.
החלטתי שגם אני אהיה גבר לבן.
אימצתי את ההתנהגות שלהם במלואה.
היה לי אומץ, החלטתי שהיו לי זכויות, היה לי פה מלוכלך.
היה לי פה כל כך מלוכלך.
וזה לא היה כלל הולם, כי הייתי פרח לוטוס קטן
עם מילים גסות שיוצאות לי מהפה.
בכל פעם שזרקו לי משהו גזעני או סקסיסטי,
זרקתי להם את זה חזרה בצורה גזענית או סקסיסטית.
הבוס שלי אמר, "תגידי להם למה נתתי לך את העבודה הזאת".
ועניתי, "כי אתה אוהב איך שאני מכינה את החולצות שלך".
והוא חשב שזה היה הדבר המצחיק ביותר ששמע בחייו.
והוא המשיך, "תגידי להם". והכריח אותי לחזור על זה שוב ושוב.
חשבתי, " למה לעזאזל אמרתי את זה?
"אני מטורפת?"
וזו הייתה שיטת הפעולה שלי.
זו הייתה הדרך שלי להתמודד עם חזירים שוביניסטים
וחזירים גזעניים.
מצטערת.
הוריי נולדו בסין,
ויש לי ארבע אחיות מבוגרות ממני שנולדו בסין.
אני היחידה שנולדה בארה"ב.
והייתי "עוד ילדה".
נולדתי וגדלתי בוושינגטון די. סי.
כשנולדתי,
אבי צלצל מבית החולים ואמר, "זאת עוד ילדה.
"תמצאו לה שם".
אחיותיי חיפשו במגזינים על קולנוע.
ואמרו, "נדפדף, וזה יהיה השם".
הן דפדפו, ומצאו שחקנית בשם קונסטנס מור.
אז שמי היה קונסטנס, אבל כולם קראו לי קוני.
כשאימי באה לארה"ב,
היא לא ידעה לקרוא או לכתוב באנגלית, ולא לקרוא או לכתוב בסינית.
בעצם, בגיל שמונה או תשע לימדתי אותה לקרוא.
השתמשתי בספרי "גולדן בוקס" שלי ובכל ספרי הילדים שלי,
ועזרתי לה ללמוד לחתום
כדי שתוכל לקבל אזרחות.
אבל זה היה לה מאוד קשה.
ארבע האחיות הגדולות שלי היו שתלטניות, צעקניות.
כל מה שהן עשו היה לקשקש.
ואני הייתי שקטה,
ביישנית, ואף פעם לא פתחתי את הפה.
המשפחה שלי הייתה בהלם כשנכנסתי לחדשות בטלוויזיה.
- WTTG5 חדשות השעה עשר -
האחיות שלי אמרו מילולית, "קוני הקטנה שלנו, תארו לעצמכם.
"היא מדברת עם מיליוני אנשים.
"מי היה חושב שקוני הקטנה שלנו...?"
ואני אמרתי...
"בחייכן".
הטרגדיה עבור ההורים שלי הייתה שלא היו להם בנים,
ולפי המסורת הסינית חייבים בנים,
כי הבנים ממשיכים את שם המשפחה.
אבא שלי למעשה נתן לי משימה.
הוא כתב לי מכתב ואמר,
"אולי את יכולה להמשיך את שם המשפחה".
באופן לא מודע, זה מה שעשיתי.
יום אחד קיבלתי טלפון מעיתונאית,
קוני וונג, והיא אמרה לי שנתנו לה את שמי.
ואמרתי, " את מתלוצצת?"
- חדשות סי בי אס -
הוריה שאלו אותה, "איזה שם היית רוצה
"כי את בארה"ב עכשיו?"
והיא הייתה רק בת שלוש או ארבע או משהו כזה.
היא ראתה אותי בטלוויזיה.
היא אמרה, "קוני או אלמו".
היא גילתה שהיה דור שלם
של בנות אסייתיות בשם קוני.
קוני וונג החליטה שהיא תכתוב כתבה
למדור הדעות של הניו יורק טיימס,
על כל הקוניות שהיא מצאה.
ועורכת התמונות מצאה צלמת
ששמה היה קוני ארמאקי,
והיא אספה את כל הקוניות,
והתחלתי לבכות.
בכל פעם שאני חושבת על זה אני מתחילה לבכות.
זאת מורשת מדהימה שלא ידעתי על קיומה.
זה לא ייאמן שכל הקוניות האלה נקראות על שמי.
שחייה הייתה חלק מחיי מאז שאני זוכר את עצמי.
אני לא זוכר תקופה בחיי שבה לא הייתי במים.
- שיילר ביילר ספורטאי/פעיל חברתי -
מכיוון שלא הצגתי את עצמי הרבה בצורה מאוד נשית,
במלתחות של הבנות או בחדרי ההלבשה של הבנות,
היו מתעללים בי בגלל המראה שלי.
"את לא ילדה באמת או שאת בעצם בן בתחפושת".
ולכן הייתי מחליפה לבגד ים באוטו.
הכניסה למלתחות הנשים, בלי חולצה ובבגד ים כבר עליי,
הייתה סוג של כרטיס הכניסה שלי לשירותים
מבלי שיציקו לי על כך שאני לא מספיק נשית.
כשחשבתי על זהות מגדרית וחשבתי,
"אלוהים, אולי אני לא האישה שכולם אומרים שאני".
אולי אני גבר.
חשבתי, "אלוהים, מה אני אעשה בנוגע לספורט?
"מה אני אעשה בנוגע לשחייה?"
"איך אוכל להמשיך להיות אני בתור ספורטאי
"בזמן שאנסה להיות אני כטרנסג'נדר?"
כבר התחייבתי לשחות עבור נבחרת השחייה של הרווארד,
וליתר דיוק נבחרת השחייה של הנשים, אחרי שאסיים את הטיפול.
כשיצאתי מהארון בפני מאמנת קבוצת הנשים, התגובה שלה הייתה בעיקר,
"אני לא יודעת, אבל נמצא פתרון".
ובמהלך אותה שנה, בעצם הוצע לי מקום
בקבוצת הגברים, כי המאמן של הגברים אמר,
"אם אתה מזדהה כגבר, תשחה אצלי".
- שחייה וצלילה בהרווארד -
היה לי מזל שקיבלתי תמיכה כזאת
מהמאמנים שלי, וזה אפשר לי להיות אני באופן מלא
כגבר טרנסג'נדר בקבוצת הגברים.
במהלך היציאה שלי מהארון כטרנסג'נדר,
נמאס לי לספר לכולם אחד אחד.
אז העליתי פוסט בפייסבוק שבו כתבתי,
"שלום לכולם, אני טרנסג'נדר.
"הנה קצת מידע על מה שזה אומר.
"אני הולך לשחות בקבוצת הגברים".
סיפרתי על זה לכולם אונליין.
למעשה, יש לי שלושה סבים וסבתות קוריאניים.
הלמוני, הל אבוג'י שלי, סבתי וסבי,
הורי אימי.
יש לי גם דודה רבתא, הקון אימו שלי.
להלמוני שלי בעצם יש פייסבוק, אז לפני שלחצתי על שליחה,
חסמתי אותה בפייסבוק.
יש לה כמה חברים שהם גם חברים שלי, אז אמרתי,
"אל תספרו עדיין להלמוני, בבקשה.
"אני אספר לה, אבל אעשה את זה בדרך שלי".
אז ביליתי בערך חודש בכתיבת מכתב.
"הלמוני, הל אבוג'י, קון אימו, אני מספר לכם את זה כי אני אוהב אתכם.
"כי אני מכבד אתכם מאוד ומפני שאני רוצה שתהיו חלק מחיי".
אימי ואני פחדנו מאוד.
אולי לעולם לא נדרוך שוב בבית הזה.
ואולי היא לא רק תנתק קשר איתי אלא גם עם אימא שלי.
ישבנו ליד השולחן במטבח.
קראתי להם את המכתב.
סיימתי עם "אני אוהב אתכם".
וחיכיתי.
סבי הגיב ראשון והתחיל
במחיאת כפיים איטית של איש זקן, ואמר,
"אתה יוצא מהארון עכשיו?"
הייתי המום. הוא השתמש בביטוי "לצאת מהארון".
והוא אמר, "ברכותיי".
אימי ואני היינו בהלם מוחלט, לא ידענו מה להגיד.
קיון אימו לחצה לי על היד
וקמה להכין תה. האהבה שלה כבר הועברה.
הלמוני, שוב, האדם שאני הכי דואג לו,
היא בהתה בי עם מבט חמור מאוד על פניה,
והיא אמרה, "ידעתי את זה.
"אתה יכול להיות בן, אחי", היא אמרה, "אתה יכול להיות גבר.
"אבל בנות דואגות להורים שלהן.
"זו עדיין האחריות שלך, שיילר, לדאוג להורים שלך".
כמובן שהסכמתי.
יש לי את המילים האלה, "בומו היודו", "תדאג להורים שלך",
מקועקעות בכתב היד של סבתא שלי מתחת לצלקת ניתוח כריתת השדיים שלי,
ליד הלב שלי.
כך אני מוקיר אותה
ואת כל הנשים החזקות שמהן אני בא.
ההלמוני שלי מצפון קוריאה.
היא הלכה מפיונגיאנג לסיאול כדי לברוח
רגע לפני שקוריאה התחלקה לשתי קוריאות.
כשהייתה בת 13, היא חצתה עם אימא שלה
אוקיינוסים כדי לגדל את אימא שלי.
יש בי הערכה רבה שאני נושא איתי,
וקעקוע הוא חלק מהסמל הזה.
כשהייתי ילד, היו מעירים לי לעיתים קרובות כל מיני הערות
לא הולמות על המראה שלי.
"תינוקות מעורבים הם הכי יפים".
"את כל כך אקזוטית".
"בחורות אסיאתיות ולבנות הן הכי סקסיות".
זה בא ממבוגרים בסביבתי, מחברים וגם ממורים.
הערות מאוד פטישיסטיות על המראה שלי
שהיו שזורות בגזענות ושנאת נשים.
ואז עברתי שינוי מגדרי.
ועכשיו העולם רואה אותי בתור גבר אסייתי.
זו חוויה שונה מאוד.
עכשיו אני מרגיש כאילו שאני לא קיים.
אומרים לי לעיתים קרובות שאני לא מספיק גברי.
הרבה אנשים רואים גברים מזרח אסייתיים כנשיים, ככנועים או כחלשים.
הם גם רואים גברים טרנסג'נדרים באותה צורה.
הגבריות שלי היא שלי.
ואם אתם לא רואים אותה או אם אתם חושבים שהיא כזאת או כזאת, זה בסדר.
תחשבו מה שאתם רוצים על הגבריות שלי, אבל אני יודע מי אני.
הזהות הגזעית שלי והזהות שלי כטרנסג'נדר באמת אילצו אותי
למצוא את העוגן הזה בעצמי.
ועכשיו אני רואה בזה סוג של כוח על.
- קומייל נאנג'יאני קומיקאי/שחקן -
הזמן המלחיץ ביותר בחיי הוא כשמישהו ניגש אליי
ואומר, "אהבתי אותך ב..."
וההפסקה הזו בין המילה "ב" לבין מה שהם אומרים,
מלחיצה אותי הכי הרבה.
"הרולד וקומר", אני מבין את זה.
זה היה עשר שנים לפני שהתחלתי להיות קומיקאי.
וזה קורה גם לגברים אחרים.
זה קורה לחסן, זה קורה לעזיז,
זה קורה לקאל, זה קורה להארי.
זה קורה לכולנו.
ואני תמיד אומר את אותו הדבר כשמישהו אומר,
"אהבתי אותך ב"מפץ הגדול".
ואני אומר, "לא, זה מישהו אחר".
כן.
זה יצר כמה מצבים מביכים.
היי, מה קורה, חברים?
התחלתי להיות סטנדאפיסט מיד אחרי 11 בספטמבר.
קניתי אקסבוקס.
הרגשתי מתח כזה מהקהל בכל פעם שעליתי לבמה.
הם חשבו, "הוא הולך להזכיר את זה?"
ניסיתי לא להתייחס לזה.
זה לא עבד. הייתי חייב להתייחס לזה.
הייתי עולה לבמה ואם זה היה בבר או משהו כזה,
פתאום כולם היו קצת מתוחים כשהביטו בי,
והייתי אומר, "היי, אני מפקיסטן".
"אנחנו הטובים". זה מה שהייתי אומר.
"איפה אוסאמה?"
אמרו לי את זה כמה פעמים.
אחרי שזה קרה שלוש או ארבע פעמים,
חשבתי, "טוב, אלה לא מקרים בודדים.
"זה יימשך.
"אני צריך למצוא תגובה שאני יכול לשנן".
היו אנשים שקראו לי טרוריסט על הבמה, והייתי עונה,
"אם אני באמת טרוריסט,
"אתה רוצה לריב איתי?"
"איפה אוסאמה?" עניתי, "לא יודע.
"לא ראיתי אותו בכנסים כבר הרבה זמן".
מישהו אומר לך משהו, אתה עונה,
ופתאום הקהל מתפוצץ מצחוק.
הם אוהבים את זה. הם אוהבים אותך.
גיליתי שאחד השלבים במשחק החדש Call of Duty
נקרא קראצ’י, העיר שבה גדלתי, לעזאזל.
זה מוזר.
הם אומרים לי, "העיר בה נולדת היא שדה קרב עכשיו.
"כמה נקודות אפשר להשיג?"
מבחינתי, המשא ומתן על הזהות שלי הוא תהליך מתמשך.
אני עדיין לא יודע.
שאלתם איך אני מגדיר את עצמי.
אני אומר פקיסטני.
וויקיפדיה אומרת פקיסטני אמריקאי.
אני לא ממש יודע מה זה אומר.
אני לא מרגיש לגמרי פקיסטני כי זה כבר לא הבית שלי.
ואני לא מרגיש אמריקאי כי החברות
בקבוצה הזו מבוססת...
על כך שחברי הקבוצה האחרים רואים אותך כחלק ממנה.
ואני מבין שחלק גדול מאמריקה לעולם לא יראה בי אמריקאי.
אז אני לא מרגיש אמריקאי.
אתה חייב להמציא משהו שהוא ייחודי לך לחלוטין.
כשהייתי ילד קטן, אהבתי סרטים וטלוויזיה.
סרטים, טלוויזיה, משחקי וידאו.
הייתה תקופה ארוכה בחיי בה צפיתי בסרט כל יום.
"מלחמת הכוכבים" ו"מסע בין כוכבים" ו"גרמלינס" ו"מכסחי השדים"
ו"אינדיאנה ג'ונס" ודברים כאלה.
אבל צפיתי גם בהרבה סרטי בוליווד.
והייצוג הזה של גבר חזק,
שקט, שאף פעם לא מרגיש עצב או פחד,
זה חלק גדול מאוד מסרטי בוליווד.
באמת גדלתי עם הערצה לדברים האלה,
להיות הגבר הסטואי שדואג למשפחה שלו
ומטפל באנשים הרעים, וכל הדברים כאלה.
ועכשיו אני מבין שבכנות, התפיסה הזאת של גבריות
הזיקה לי מאוד.
אסור להיות עצוב,
אסור לפחד, כעס הוא הרגש הגברי היחיד.
עכשיו, כשאני עולה לבמה, אני רוצה לדבר על איך...
להבין את מה שאני מרגיש ולדעת לבטא את זה,
זה בעצם כוח. כעס אינו כוח בהכרח.
להגיד, "אני מפחד מזה" זה גם כוח.
עכשיו, כשאני עושה סטנד אפ,
אני רוצה להיות מישהו שנראה כמוני
ומדבר על הדברים האלה.
גם אם אני מצליח ובר מזל,
עדיין יש לי בפנים את הדברים האלה...
שמפחידים אותי.
- מדלין יו אחות -
הגעתי לארצות הברית בסוף שנות ה-70
והגעתי ישר לקנזס סיטי.
כשטסתי מהפיליפינים,
הגברת שישבה לידי אמרה, "את האסייתית הראשונה שלי".
והיא אמרה את זה בצורה כל כך מזלזלת,
שעניתי לה וקרוב לוודאי לא בצורה מכבדת,
אמרתי, "את הטיפשה הראשונה שלי".
היה שקט כל הדרך לקנזס סיטי.
בשנות ה-70 וה-80, היה מחסור גדול מאוד באחיות.
מנהלים רבים מכל רחבי ארצות הברית
היו נוסעים לפיליפינים ומגייסים
את כל האחיות שיכלו להשיג במנילה.
מה שהרווחתי בשנה כאחות ראשית ביחידה לטיפול נמרץ
במרכז הלב הפיליפיני,
יכולתי להרוויח כאן בארצות הברית בחודש אחד בלבד.
והסיפור שלי לא שונה מאף אחות פיליפינית אחרת
שהגיעה לכאן לחפש עתיד טוב יותר,
הזדמנות טובה יותר עבור המשפחה שלה.
הייתי בת 25 כשהגעתי לארה"ב.
עזבתי את בעלי ואת ילדי הבכור.
הוא היה רק בן כמה חודשים כשעזבתי.
שלחתי הביתה מחצית מהמשכורת שלי כל חודש.
התגעגעתי כל כך.
הייתי מאוד, מאוד בודדה.
יש שיר בבית בשם "מנילה, מנילה".
מישהו השמיע אותו במסיבת חג מולד,
ופרצתי בבכי כמו מטורפת.
בעלי וארבעת ילדינו הצטרפו אליי בארה"ב
והתיישבנו בניו ג'רזי.
פרשתי בשנת 2019 אחרי שירות של 46 שנים בתור אחות.
תכננו להתחיל את הפרישה של בעלי בנובמבר 2020,
ורצינו לטייל בעולם.
חדשות מתפרצות על התפשטות נגיף הקורונה.
לפחות 19 מקרי מוות מדווחים כעת בארצות הברית.
במרץ 2020, אחרי שצפינו בטלוויזיה,
בעלי נמנם, כפי שהוא עשה בדרך כלל.
אח"כ, עשינו שיחת וידאו עם הילדים כי כבר לא יכולנו להיפגש.
והם אמרו, "אימא, הוא לא נראה טוב".
וכך התחיל הסיוט שלי.
הוא אושפז בבית החולים בו עבדתי.
כמה ימים אחרי כן, המשפחה שלי קראה לאמבולנס בשבילי.
גם לי היה קורונה.
"מי יטפל בבעלי כשיחזור הביתה?"
"אני האחות. אני אטפל בו.
"אני חייבת להישאר בחיים".
זה היה בשבוע הקדוש, ואני באמת מאמינה בכוחן של תפילות.
הרגשתי התרוממות רוח ביום שישי הטוב.
ביום ראשון, ביום הראשון של פסחא, ראיתי קשת בענן מחלון בית החולים,
ואמרתי לעצמי, "אישאר בחיים".
בעלי נכנס לשבוע השלישי כשהוא מונשם ומורדם בטיפול נמרץ.
והרופאים עדכנו אותי שנותנים לו את התרופה הזו,
שמכוונים את ההגדרות של מכונת ההנשמה, והבנתי את כולם.
תזכרו, אני אחות טיפול נמרץ.
וכשאמרו לי שהוסיפו תרופה מסוימת,
הלב שלי צנח.
יכולתי להחזיק את ידו בשלוש השעות האחרונות של חייו.
ביקשתי מהכומר שיברך אותו, דקלמנו את תפילת המחרוזת,
הילדים עשו איתו שיחת וידאו, ואני לחשתי לו באוזן,
"אתה יכול ללכת, אבא, זה בסדר".
אז איך ממשיכים הלאה?
אני מתפללת למענו כל יום.
אני מבקרת אותו כל שבוע ומביאה לו פרחים.
עכשיו אני סבתא מאושרת של שישה נכדים.
אני נוסעת הביתה לפיליפינים כדי לבקר קרובי משפחה,
להמשיך במשימה שלי כאחות.
ואני תמיד אומרת, בטגלוג,
"אונג הינדי מרונונג סאפ אנג הינדינג, אה הינדי מאראראטינג ספארו און אנג".
"אם לא תסתכל אחורה למקום שממנו באת,
"לעולם לא תוכל להגיע ליעד שלך".
חיים רק פעם אחת. תשפיע לטובה.
אם גדלת בעוני, אתה יותר מונע לא להיות עני.
- הארון מוחטרזאדה יזם -
כשירד שלג ולא הלכנו לביה"ס,
הייתי אוסף את החברים שלי ואומר להם, "אנחנו מפנים שלג".
היה לנו עסק של כיסוח דשא.
למדתי קצת קסמים והתחלתי לעשות מופעי קסמים.
כל מה שאני צריך לעשות זה לנענע את זה קצת.
- 9:08 בערב, 5 בדצמבר 1993 -
אין ספק. הם קשורים זה לזה.
היו לי קנסות של מאות דולרים בספרייה.
אז הצעתי לספרייה לעשות מופעי קסמים.
ואמרתי, "אני רוצה רק שתבטלו לי את הקנסות".
והם עשו את זה.
הם קראו לי "הרון האיום".
- 17 באוקט' 1993 -
ביום בו נולדתי, הרוסים פלשו לאפגניסטן.
הייתי שם במשך שלוש שנים.
אבי נעצר בגלל תמיכה בהתנגדות.
כשהוא השתחרר מהכלא אחרי שישה חודשים,
החלטנו שאנחנו חייבים לצאת משם.
משפחת מוחטרזאדה הייתה בעצם די מבוססת.
הייתה אינפלציה, והמטבע האפגני לא היה שווה כלום.
זו הייתה קריסה מוחלטת.
כשהגענו לאמריקה,
עברנו לגור בדירת שני חדרים של הורי אימי במרילנד.
משפחה בת שש נפשות פלוס סבי וסבתי.
אני לא יודע איך הסתדרנו.
היינו דחוסים.
באמת שלא יכולנו להרשות לעצמנו כמעט כלום.
אני בהחלט זוכר שקיבלתי ארוחות צהריים בחינם בביה"ס.
הם הפרידו את הילדים לפני ארוחות הצהריים.
קראו לך, וסימנו אותך ברשימה.
כשעברתי לארוחת צהריים מסובסדת, חשבתי שאנחנו מתקדמים.
גדלתי עם מודעות לכך שהעם שלי
נאבק קשות.
אימי החדירה לנו לראש שיש לנו מזל רב
ושעלינו לעשות כמיטב יכולתנו,
כי יש מיליון אנשים שהיו מתחלפים איתנו.
זה בהחלט השפיע מאוד על השאפתנות שלי.
כשהייתי בתיכון, עשיתי התמחות בחברת שיווק.
הם לימדו אותי איך לבנות אתרי אינטרנט.
הם מכרו אותם באלפי דולרים לחברות.
וכך הבנתי שכל חברה ואולי כל אדם
יזדקק לאתר אינטרנט.
אולי נבנה משהו שיבנה להם את האתרים?
ומשם הגיע הרעיון של FreeWebs.
אחים שיודעים לתכנת זה דבר מאוד יקר ערך.
הכנסתי אותם לעניין ואמרתי, "חברים, בואו נבנה את זה".
הקמנו את Webs כשהייתי בשנה האחרונה באוניברסיטת מרילנד.
היינו צריכים מחשבים פיזיים,
ושרתים שעליהם רץ הכול.
זה עבר מהמעונות לדירה לארון.
יום אחד, הכול קרס.
כל דבר קרס.
מאה אלף אתרים יושבים על השרת הזה והוא לא עובד.
לא הצלחנו לגרום לו לעבוד. זה היה סוף החברה.
בסוף התקשרנו לדל, ובדל אמרו,
"לפעמים, אבק יכול לגרום לבעיה כזו.
"תנסו לפתוח את זה, לשלוף את הכבל, לנשוף לתוכו
"כמו במחסנית של נינטנדו או משהו כזה,
"ואח"כ תאפסו אותו ותפעילו אותו מחדש".
פתחנו את זה, שלפנו את הכבל, נשפנו לתוכו,
החזרנו אותו, הפעלנו אותו והכול עלה שוב.
זו הייתה צומת דרכים ביקום.
דרך אחת יכלה להיות מאוד, מאוד שונה.
כל עתידנו היה תלוי על כף המאזניים, מושעה בגלל גרגר אבק.
ההורים שלי לא ממש הבינו
את רמת ההצלחה שהייתה לנו
עד שסיפרנו להם בכמה מכרנו את החברה,
עשר שנים לאחר הקמתה.
מכרנו את החברה בקרוב ל-120 מיליון דולר.
אני והאחים שלי ישבנו מול מחשב
ובדקנו את חשבון הבנק שלנו.
פתאום הופיעו הרבה יותר אפסים.
זה היה הזמן שזה הרגיש אמיתי.
"ואו, למשפחה שלי אין מה לדאוג".
- 17 באוקטובר 1993 -
עבור הסטארט אפ הבא שלנו,
הבנתי שיש בעיה ממש מעצבנת
כשאי אפשר למצוא לאילו מנויים אתה משלם.
וכך נולדה Truebill.
בעולם הטכנולוגיה, יש דבר שנקרא חד קרן.
וחד קרן שווה יותר ממיליארד דולר.
מכרנו את החברה ההיא בקרוב ל-1.3 מיליארד.
"ואו, מה אני יכול לעשות עם זה שיגרום לי להיות ראוי
לכך שזה קורה לי?"
השגתי מספיק בחיי.
אגיד את מה שאני חושב ואצור מרחב
בו יהיה קול לקהילה המוסלמית.
לכן אני משקיע בעיתונות עצמאית.
- דרופ סייט -
לכן ניסיתי להעביר לעזה חבילות חירום לתת תזונה.
וזו הסיבה שעזרתי לממן ולתמוך בבית ספר
ליתומים באפגניסטן.
ואני מנסה לחשוף אנשים בטוויטר
כשאני מרגיש שהם לא כנים או שהם מפיצים מידע שגוי.
אם אחרי כל ההצלחה שהייתה לי בארץ הזאת
אני לא יכול להגיד את הדברים האלה, מי יעשה את זה?
מי יכול?
- תמי דאקוורת' סנטורית -
אני זוכרת שהייתי בצבא,
קצינה צעירה שעברה קורס טיס.
הצבא תלה תמונה
של איך אמור להיראות קצין אידיאלי בצבא.
וזה היה גבר עם לסת מרובעת, מראה מחוטב, בלונדיני, עם תספורת קצרה.
וחשבתי, "אני בחיים לא אראה ככה".
הייתי ממש באמצע משימה כשנפצעתי ופוניתי מעיראק.
אני זוכרת שנפגעתי.
ואני זוכרת שניסיתי נואשות להנחית את המסוק.
כלומר, הרגליים שלי נקטעו והיד שלי כמעט נכרתה לגמרי.
לא עשיתי שום דבר חוץ מלחזור להכרה
ולנסות לטוס ולהתעלף ולחזור להכרה ולנסות לטוס.
בלבול, כאב, ייאוש,
כי חשבתי שאני אחראית ושנכשלתי כטייסת,
שנכשלתי כחיילת, שנכשלתי כקצינה.
ומאוחר יותר, הסבירו לי,
"לא, את עדיין ניסית לדאוג לאנשים שלך".
ומאז הייתי בסדר.
כל עוד עשיתי את העבודה שלי כחיילת.
כשרצתי לסנאט בפעם הראשונה,
כשדיברתי על כך שאני בת של המהפכה האמריקאית,
היריב שלי בדיון הסתכל עליי בזלזול ואמר,
"כן, אני בטוח שההורים שלך באו כל הדרך מתאילנד
"כדי להילחם לצד ג’ורג’ וושינגטון".
כאילו שאין אפשרות כזאת, והייתי צריכה לתקן אותו.
אמרתי: "למעשה, אבות אבותיי כן נלחמו לצד ג’ורג’ וושינגטון".
אני חצי לבנה, חצי מזרח אסייתית.
אימי בעצם ממוצא סיני, אבל נולדה וגדלה בתאילנד.
אז היא מזדהה כתאילנדית.
זו הייתה תפנית של הגורל.
הוריי נפגשו בגלל מלחמת וייטנאם.
אבי היה באסיה בגלל מלחמת וייטנאם.
הוא התאהב באימי.
אבל הוא התחתן עם אימי, בניגוד להרבה נשים תאילנדיות אחרות.
ועד היום אני עדיין מקבלת מכתבים מילדים מעורבים אמריקאים תאילנדים בגילי.
"תוכלי לעזור לי למצוא את אבי?
"שמו היה בוב, והוא היה סמל בצבא".
וזה שובר את ליבי.
לגדול בדרום מזרח אסיה אחרי וייטנאם
כילדה מעורבת אמריקאית אסייתית לא היה דבר חיובי.
אם אבי לא היה מתחתן עם אימי והיא הייתה נשארת, לא היה לי עתיד,
ולאימי לא היה עתיד,
כי כולם ידעו שאני ילדה של חייל.
ילדים אחרים אמרו, "את גדולה ומגושמת",
כי הייתי הרבה יותר גבוהה מילדים אחרים.
"את ואבא שלך מריחים כמו גבינה".
אני חושבת שהתחלתי להרגיש טוב עם זה שאני ממוצא מעורב
כשעברתי להוואי.
בתאילנד, המונח בשבילי היה "לוק קרונג".
“לוק" זה ילד, “קרונג" זה חצי, אז אני “חצי ילד".
אבל בהוואי את “האפה", שזה גם אומר חצי,
אבל המשמעות היא פשוט תערובת. וזה מונח חיובי.
זה באמת היה המקום הראשון בו גיבשתי את הזהות שלי.
הייתי בחטיבת ביניים כשאבי איבד את עבודתו,
והמשפחה שלנו הידרדרה לעוני.
אימא שלי ואני אמרנו לאבי, "בוא ניסע לארצות הברית".
אימא שלי לא יכלה לבוא כי עדיין לא היה לה גרין קארד
ולא הייתה לה ויזה,
ובכל אופן לא יכולנו להרשות לעצמנו שהיא תבוא.
כשעליתי על המטוס בדרך מתאילנד להוואי, היא אמרה לי,
"את צריכה לדאוג לכולם".
הייתי צריכה להיות האימא, אבל נאבקנו.
לא היה לנו כלום.
לבסוף, הייתה לי מריבה גדולה עם אבי ואמרתי,
“אתה כבר לא אחראי יותר כי אתה לא מסוגל לפרנס.
“אני הולכת למצוא עבודה".
הלכתי לחוף וואיקיקי וקיבלתי עבודה בחלוקת פליירים לתיירים.
זו הייתה ההכנסה האמיתית הראשונה שהייתה למשפחתנו.
מכרתי שושנים,
רימיתי תיירים ששיחקו כדורעף על החוף.
העמדתי פנים שאני רק ילדה מקומית
ושיתפתי פעולה עם בחור מקומי שהיה אומר לתיירים, "תקשיבו,
"אני אשחק נגדכם, ואביא את הבחורה הזאת לשחק איתי".
ואמרתי, "מי, אני? באמת? אני אשחק?"
הגרסה שלנו לסרט "גברים לבנים אינם יכולים".
קיבלנו חמישה דולר למשחק.
הייתי ממש טובה.
מעולם לא עבדתי קשה יותר בחיי מאשר כשהייתי ענייה.
הייתי מותשת כל יום.
אבי היה מותש.
אם אנחנו יכולים לעזור קצת,
רק לתת לאנשים קצת מרווח נשימה.
זאת המדיניות בה אני תומכת היום.
- הפסיקו את המלחמה נגד נשים -
אני לא חושבת על עצמי כאדם מרובה הישגים.
נקלעתי לדברים וניסיתי רק לשרוד.
רציתי להיות טייסת מסוקים כל חיי.
הכניסה לפוליטיקה הייתה משהו שנקלעתי אליו,
כי כעסתי שלא דואגים לחיילים משוחררים.
לא ניסיתי להשיג דבר,
ונכשלתי בפעם הראשונה שרצתי. הפסדתי.
מצאתי את עצמי במצב שבו אנשים דיברו עליי כעל אדם הישגי,
ואני באמת רואה את עצמי כמישהי שפשוט
ניסתה לשרוד ולעשות את הדבר הבא.
כנראה שזה מאוד אסייתי.
- בוואן יאנג קומיקאי -
היה מחנה תנ"ך סיני
אליו נסענו בבקתה בהרי הרוקי.
הילדים היו בני עשרה נוצרים מצחיקים, מגניבים וחרמנים,
שניגנו בגיטרה והתחברו אחד לשני.
לא הייתי אחד מהם אף פעם.
המטבע שלי במצבים כאלה היה להיות מצחיק.
ובאחד המערכונים, ביקשו ממני לשחק את אוסטין פאוורס
ולעשות חיקוי שלו.
אני חושב שאמרתי את המילים, "כן, מותק".
וכולם בחדר התפוצצו מצחוק.
חשבתי, "אני רוצה לעשות את זה במשך שארית חיי".
הייתי רץ למרתף כדי לצפות ב-SNL, ב-MAD TV ובכל המערכונים האלה.
הייתי אובססיבי.
זו הייתה כל הזהות שלי,
להיות בלהקת האלתור בתיכון, ולנסוע למרכז העיר
לתיאטרון בוביין מטרופוליס בדנוור, כדי להופיע
עם גברים אלכוהוליסטים בני 33.
כשהייתי בן 15, בניתי סביב זה את כל החיים שלי.
אמרתי את זה מאוד בעדינות ובביישנות לאנשים, במיוחד להורים שלי.
ניסיתי להפוך את זה לחלום שהם יכולים לקבל.
זה לא היה הגיוני בשום עולם שאני אעסוק בבידור,
כשהם חשבו, "הקרבנו הכול,
"למה שתרצה לעשות אימפרוביזציות קצרות?"
יום אחד הייתי אני, כריסטינה יאנג, ופתאום
שיקרתי בשבילו וסיכנתי את הקריירה שלי
והסכמתי להתחתן, לענוד טבעת ולהיות כלה.
אהבתי כל כך את סנדרה או באנטומיה של גריי שאמרתי,
"אני מניח שאלך ללמוד כימיה וקדם-רפואה באוניברסיטת ניו יורק,
"כי אני רוצה להיות כמו כריסטינה יאנג".
נשארתי במסלול של קדם-רפואה עד הסוף.
וזה היה בעצם
מה שייצוג בתקשורת רמז לי לעשות,
ועם מה שההורים שלי הרגישו ביטחון.
אני זוכר שניגשתי למבחן הקבלה לרפואה בפעם השנייה,
וביטלתי את הציון שלי
באמצע המבחן.
התקשרתי להוריי ואמרתי, “אני לא יכול לעשות את זה.
“אני לא יודע מה אעשה. אני אסתדר.
“אבל זה מה שאני צריך לעשות".
האודישן לייסאטרדיי נייט לייביי נמשך בערך כמה שנים.
האמרגן שלי באותה תקופה אמר לי, “זו עונת ההקלטות של SNL".
אפשר להגיש קלטת של חמש דקות עם דמויות וחיקויים שאתה עושה.
לא היו לי יותר מדי דמויות ציבוריות אסייתיות להתבסס עליהן.
עשיתי חיקוי של קן ג'ונג, מדריך במכון כושר,
וחיקוי של מיצ'יקו קקוטאני.
בסופו של דבר צעקתי הכי חזק שיכולתי
ואמרתי שג'פרי יוג'נידס הוא חובבן או משהו כזה.
פשוט השתעשעתי עם כל הסופרים
ועם הדמויות הספרותיות האלה.
בדרך נס, בחרתי בדרך יותר חופשית.
וחשבתי, “אני הולך לעשות את זה כתרגיל בלעשות את מה שאני רוצה.
"לעולם לא יראו את זה. לעולם לא אהיה מישהו שמתייחסים אליו.
"תנו לי ליהנות מזה בעצמי".
קיבלתי את הפיילוט,
"אקוופינה היא נורה מקווינס"
באותו קיץ בו שלחתי את הקלטת ל-SNL.
צילמנו במסעדה סינית.
זו הייתה סצנת ארוחת ערב ואכלנו שם פטריות,
ברווז ואורז מטוגן.
היינו אני, ב. ד. וונג, לורי טאן צ'ין,
שלושה מיקרו דורות שונים של שחקנים אסייתיים.
קרה שם משהו באמת מאיר עיניים
כשהייתי על סט עם עוד אנשים אסייתיים, ולא הייתי צריך להסביר את עצמי,
לא הייתי צריך להצדיק את קיומי שם,
לא הייתי צריך להיות משהו צדדי או דקורטיבי.
הבנו אחד את השני.
ואני חושב שלקחתי את תחושת הנוחות והביטחון הזו
לאודישן האחרון שלי ב-SNL.
בין צילומים של “נורה מקווינס",
נתתי את הטלפון שלי לעוזר הפקה ואמרתי, “אם מתקשרים ממספר עם קידומת 212,
"תעצרו את הצילומים כי אני חייב לענות".
הטלפון צלצל.
- בואן יאנג חבר צוות אסייתי -
הציעו לי עבודה כחלק מהצוות של SNL.
זה מאוד פיוטי בעיניי שהייתי על הסט של “נורה", עם אקוואפינה,
שהייתי עם עוד הרבה אנשים אסייתיים,
שהדבר הזה בחיי השתנה,
ובעקבות זה, הכול השתנה.
כן.
- מני קריסוסטומו צלם -
קיבלתי התמחות בפסיפיק דיילי ניוז.
- פסיפיק דיילי ניוז -
- יוצא לאור בגואם -
יש עורך ראשי חדש.
אמרתי, "אני מתרגש. אני מוכן לבלות שלושה, ארבעה חודשים
"בשיפור הכישורים שלי ככתב".
- האספקה פוחתת, מחסור במים מתקרב -
אח"כ הביט בי ואמר: “עברתי על כל מה שכתבת,
"ואני לא חושב שאתה מספיק טוב כדי להיות כתב".
אלוהים אדירים.
אני אוהב עיתונות.
אני רוצה להישאר בתחום.
והוא שאל: “יש לך ניסיון כצלם?"
אמרתי, “כן, הייתי צלם של ספר מחזור".
קיבלתי החזר מס,
אימי קנתה לי מצלמה בבסיס של הצי,
והתחלתי לצלם.
הייתי עוזר במעבדת צילום.
מדי פעם,
העורכים היו חוזרים למחלקת הצילום.
הייתי היחיד שם, ואמרתי, “היי, מישהו הביא לפה
"ירקות ופירות מוזרים ומוטנטים".
"אתה יכול לצלם אותם?"
והייתי מצלם מישהו שמחזיק מלונים תאומים סיאמיים.
- תאומים -
המלפפונים ענקיים והדלעות שלהם מעוותות.
- לייפסטייל גידול מנגו גדול -
משימת הירקות והפירות המוטנטים הייתה הפרויקט המוקדם שלי.
עזבתי את גואם כדי ללמוד צילום ולעבוד ביבשת.
הייתי בשנות ה-20 המאוחרות.
היו כמה כתבים שבילו שנה שלמה בעבודה על...
מערכת המשפט לנוער במישיגן...
- תנו למערכת הזדמנות -
...ועל חלק מהכישלונות שלה.
הייתי הצלם הראשי בפרויקט הזה...
...מדטרויט פרי פרס.
וחשבתי,
"אני רוצה לעשות משהו על תיכון.
"אני רוצה לבלות שנה בתיכון".
בחרתי את התיכון הזה.
הוא היה באזור דרום מערב דטרויט,
איפה שהרבה ממפעלי הרכב נסגרו והייתה אבטלה.
הלכתי לכיתות.
צילמתי את הספורטאים, וצילמתי את אלה שנשרו מבית הספר,
צילמתי בנות עשרה בהיריון.
אני זוכר שהלכתי לנשף הסיום, והרגשתי כמו אב גאה ומפנק.
הם היו הילדים שלי וכולם היו לבושים יפה,
הם היו כל כך יפים והייתי גאה מאוד.
פרסמנו את הכתבה והייתי מועמד לפרס פוליצר.
אני זוכר שהתקשרתי לאימי.
"אימא, אני מועמד למשהו שנקרא פרס פוליצר
"וזה ממש, ממש עניין חשוב.
“כנראה שלא אזכה, רציתי רק שתדעי
"שאני בין המועמדים הסופיים".
והיא אמרה, " אל תדאג, בני.
"אלך לכנסיית סנט ג’וד ואדליק לך נר".
- דטרויט פרי פרס -
כמה ימים מאוחר יותר, זכיתי בפרס.
- פרס פוליצר -
אנשים שאלו, "איך זוכים בפרס פוליצר?"
אמרתי, " תוודאו שאימה שלכם הולכת לכנסיית סנט ג’וד בגואם
"ומדליקה נר בשבילכם".
- גאים בפרס פוליצר בפעם השביעית! -
- העיתון המוערך ביותר בדטרויט -
- דטרויט פרי פרס -
בדיוק זכיתי בפרס פוליצר.
הייתי בפסגת המשחק, ומאוד, מאוד התגעגעתי הביתה.
הילידים בגואם נקראים צ'מורוס.
יש מילה בשפת הצ'מורו שנקראת "מהאלאנג".
מהאלאנג זה געגוע עמוק לבית.
זה הרצון להריח את האוויר של האי שלך.
דיברתי על זה עם חברה והיא אמרה,
"הדרך היחידה להפחית את הגעגוע היא ליצור תחושת שייכות".
והפכתי את זה למעין משימה...
להשתייך, למצוא עוד צ'מורוס, לספר את הסיפור שלהם.
אני אחד מ-250,000 צ’מורוס שחיים על כדור הארץ.
יש לי משימה, ואני מאוד רוצה
לצלם את כולם.
שרדנו.
שרדנו מעצמות קולוניאליות מהספרדים ועד ארהייב,
כוחות פולשים כמו יפן.
אנחנו עם חזק.
- גואם -
אני רוצה לתעד את זה.
- נגריס מאבלבלה אסטרופיזיקאית -
הייתי שחקנית סקווש.
למדתי לתואר שני ב-MIT. לא הייתה קבוצת סקווש לנשים.
אז שיחקתי בקבוצת הגברים.
ובעצם, זה אפילו נתן לי סוג של הנאה סודית
כשהייתי עולה למגרש עם גבר שהיה מסתכל עליי פעם אחת,
בזמנו הייתי קטנה, רזה, צעירה ונמרצת,
ואמר, "זה קטן עליי".
ולא היה להם מושג איך אני משחקת סקווש.
היה לי הרבה סיפוק מהניצחון במשחק ההוא,
יותר מכל משחק אחר.
יש בי חלק שפורח
בשל היותי מעין אנדרדוג.
בחברה הפקיסטנית, כולם רוצים
שייוולד להם בן.
אימי הייתה אומרת כשאנשים חטטנים שאלו אותה,
"את לא רוצה שיהיה לך בן?"
היא הייתה אומרת, "למה אני צריכה בן? יש לי את נגריס".
גדלתי בפקיסטן.
זו סביבה מאוד מעניינת לדעתי.
גדלתי במשפחה זורואסטרית,
למדתי בבית ספר קתולי במדינה מוסלמית מאוד קיצונית,
והייתי אתאיסטית אדוקה כבר מילדות.
תמיד היה ניגוד בין דברים שונים.
המסר שקיבלנו מההורים שלנו היה, “אין לכם עתיד כאן.
"אתם צריכים לנסוע לחו"ל.
“אין לנו כסף לשלוח אתכם לחוייל.
“הדרך היחידה לעשות את זה היא באמצעות מלגה,
"כך שהשאר בידיים שלכם, ילדים".
זה היה החלום.
זה היה משהו ששינה את כיוון חיי
יותר מכל דבר אחר.
במשך זמן מה, חשבתי שאהיה דוקטור לרפואה.
כמובן שזה קלאסי במשפחה אסיאתית.
יש רק כמה דברים שמותר לך להיות.
אתה יכול להיות רופא או מהנדס
או עורך דין. לא קראתי מספיק מהר כדי להיות עורכת דין.
לא יכולתי לסבול לנתח בעלי חיים,
אז כל עניין הרפואה ירד מהפרק.
נותרה הנדסה. אבל כשהתחלתי ללמוד בקולג',
גיליתי שיש זהות בתור חוקרת
ששואלת שאלות שלאף אחד אין עליהן תשובות.
ואת יכולה להיות זאת שתמצא את התשובות.
את יכולה להיות מדענית ולהיות חלק מגילוי.
בשנת 2015, הצלחנו לראשונה
לצפות ישירות בגלי כבידה מהתנגשות של שני חורים שחורים.
זה היה חיזוי של תורת היחסות הכללית של איינשטיין
מאה שנה קודם לכן, ואנחנו ראינו את זה.
אז התיאוריה הייתה נכונה.
חשבנו על החלל כמשהו ריק וטהור,
והוא לא כזה כלל.
הוא מלא בפופקורנים, בגלים ובקרעים.
אבל החלק שמעניין אותי הוא החלק הגלי.
כשיש שני עצמים כמו חורים שחורים והם מקיפים זה את זה ומתנגשים,
הם פולטים גלים.
אנחנו, מאוד מאוד רחוקים מהמקום שבו התנגשויות אלה קורות,
מכדי להיות מסוגלים לראות את הגלים האלה. ולמה שנרצה לראות אותם?
כי הגלים האלה נותנים לנו מידע על החורים השחורים.
ולמה שיהיה אכפת לנו מהחורים השחורים?
כי החורים השחורים האלה הם אבני הבניין של היקום שלנו.
אם אנחנו רוצים להבין איך היקום בנוי,
עלינו להבין חורים שחורים. ואם אנחנו רוצים להבין חורים שחורים,
עלינו למדוד את הכבידה שלהם, כי הם לא פולטים אור.
ובזה אני עוסקת בעבודה שלי.
היותי מיעוט משפיע על החיים שלי בדרכים רבות מאוד.
והדרך המשמעותית ביותר היא נוחות מוחלטת עם היותי חריגה,
עם היותי אדם שפועל מחוץ למוסכמות.
בין אם נוחות עם היותי קוויר
בתקופה בה היה ממש קשה להיות קוויר,
או לעבוד על ניסוי בפיזיקה שכולם חשבו
שייכשל בוודאות ושאת טיפשה שאת מנסה.
להיות שונה זה בסדר.
רק עצם היותך מדענית ודרום אסיאתית
או פקיסטנית אמריקאית ולהיות קוויר,
ולהיות מסוגלת להגיד את כל הדברים האלה ועדיין להצליח במדע,
זה אומר שגם אנשים אחרים יכולים לדמיין את זה עבורם.
- קתי מאסאוקה פעילה חברתית -
כשיפנים אמריקאים נפגשים ומשוחחים,
אנחנו שואלים אחד את השני לעיתים קרובות, "באיזה מחנה הייתה המשפחה שלך?"
- יפנים, תמשיכו לעבור מפה זו שכונה של אנשים לבנים -
אבל במשפחה שלי לא דיברו על זה מעולם,
ולא ידעתי מספיק כדי לשאול.
כשדיברו על פרל הארבור בתיכון,
הרגשתי ממש כאילו כולם מסתכלים עליי,
הייתי מאוד נבוכה, אבל לא הבנתי למה.
לא ידענו מי אנחנו.
אני חושבת שכולנו התמודדנו עם עניין הזהות הזה
של לנסות להיות אמריקאים.
ולהיות אמריקאים פירושו להיות לבנים לא כהי עור.
הייתי רואה יפנים אמריקאים מתקבצים יחד, הייתי מרגישה
ש"אני לא רוצה להיות איתם".
הנסיעה ליפן הייתה חלק מהחיפוש הזה, מתוך מחשבה,
ש"אם אני לא משתלבת כאן, אולי אני אשתלב שם",
וגיליתי, בצורה מאוד מזעזעת ועצובה, שאני לא יפנית,
ולעולם לא אהיה יפנית.
הרגשתי שלא היה לי עתיד.
אבל איכשהו חזרתי.
גיליתי לימודים אסייתיים אמריקאים.
- הפילו את משטר הבובות של תיו -
"אנחנו הילדים של עובדים מהגרים
"אנחנו הצאצאים של מחנות הריכוז
"בנים ובנות של בוני מסילות ברזל
"שמשאירים את חותמם על אמריקה"
מלחמת וייטנאם הראתה לנו איך אנשים ראו בנו...
דוגמה לאיך שנראה האויב.
שוב היינו האויב, ולא ראו בנו באמת אמריקאים לגמרי.
זו הייתה הפעם הראשונה שאהבתי להיות יפנית אמריקאית,
ולהיות בסביבת יפנים אמריקאים.
אבל לא צעדנו רק כיפנים אמריקאים,
אלא כאסייתיים אמריקאים.
"אחים ואחיות בכל העולם"
לא ידענו כלום. לא היו לנו כישורים.
פשוט ראינו צורך ואמרנו, “בסדר, צריך לארגן משהו".
לקחנו הרבה מהרעיונות שלנו מהפנתרים השחורים, בעצם.
הרעיון של לשרת את העם,
להקים תוכניות שהיו נחוצות, כמו קבוצות זכויות רווחה,
קבוצות הורים, ירידי בריאות ומרפאות.
- צדק עכשיו! פיצויים עכשיו! -
לאחר זמן מה, התחלנו לחשוב איך כל זה מתחבר
למחנות ולחוויה שלנו כיפנים אמריקאים.
- הקואליציה הלאומית לשיקום/פיצויים -
הדרישה לפיצויים הפכה קולנית יותר.
גם אם לא ננצח, היינו חייבים להילחם.
לא הרגשנו שרק התנצלות מספיקה.
דרשנו פיצויים כספיים.
- "סליחה" זה לא מספיק. 25,000 דולר עכשיו! -
והקבוצה שלנו דרשה שיהיו דיונים רשמיים לא רק בוושינגטון די. סי.,
שבהם שומעים מלומדים ומחוקקים מדברים,
אבל לשמוע את האנשים מדברים.
- מסאהארו טניבאטה -
אמרו לנו לארוז ולעזוב תוך 24 שעות.
לא רציתי שהילדים שלי ירגישו את נטל הבושה
ואת תחושת הדחייה מצד אמריקאים.
היחס הלא אנושי והאכזרי הזה התרחש
בארצות הברית הטובה ולא בגסטפו של גרמניה.
קשה להאמין, נכון?
זה פקח את עיניי.
זו הייתה הפעם הראשונה ששמעתי אנשים מדברים על המחנות,
אנשים שנראו כמו אימא שלי.
היא לא זכתה לספר את הסיפור שלה,
ואני רציתי שהסיפור המשפחתי שלה יסופר.
משפחתה של אימי גורשה מהחווה שלה בקליפורניה
ונשלחה למחנה הריכוז "גילה ריבר" באריזונה.
ואני חושבת שככל שנודע לי יותר ויותר,
הבנתי מה זה באמת אומר,
איך הדור הראשון הגיע לכאן
והתמודד עם כל החוקים ואי הצדק,
כשלא יכלו להיות אזרחים, לא יכלו להתחתן,
לא יכלו להיות בעלי קרקעות, לא יכלו להצביע.
למרות כל זה הם נשארו, ואח"כ נשלחו למחנות
ואיבדו הכול.
איך בכלל ממשיכים אחרי זה?
ואימא שלי,
העתיד שלה בעצם השתנה בצורה דרמטית בגלל המחנות.
היה בה הרבה כעס ועדיין הרבה גאווה,
אבל בו בזמן המחנות ריסקו אותה.
אני לא חושבת שבאמת הערכתי או הבנתי
את עומק האובדן.
החקיקה שעליה אני עומד לחתום עכשיו
כוללת תשלום פיצויים לכל אחד מ-60,000 הניצולים.
כאן אנחנו מודים בטעות.
מה שקרה לנו קרה להרבה אנשים שונים.
להיות כלוא, להיות מורחק מהאדמה שלך,
זה לא דבר יוצא דופן בארץ זו או בעולם.
- אמריקאים אסייתיים צועדים למען שוויון וצדק -
המורשת של מאבק על פיצויים היא החיבור והסולידריות.
- סולידריות בכל דרך -
- יפנים אמריקאים נגד מעצר בלתי חוקי -
כי שינוי לוקח הרבה זמן.
- מיעוטים חייבים להתאחד שתיקה אסייתית = הסכמה אסייתית -
אנחנו בונים משהו חדש מהיסוד,
וזה בעצם מה שיחזק אותנו, אני חושבת, בטווח הארוך.
אולי לא אהיה כאן
כדי לראות מה באמת ייצא מזה,
אבל אנחנו מנסים,
זה נשמע מאוד אידיאליסטי, לשנות את העולם,
לשנות את המערכת,
לשנות את המערכת שלא משרתת אותנו.
- אסייתיים בני איים באוקיינוס השקט נגד אפרטהייד -
- קליף קפונו גולש/מדען -
זכיתי ביריד מדע כשהייתי בן 16.
היה איזה וירוס שהתפשט בצורה מטורפת
בחוף הצפוני של אואהו, בחוות החסילונים.
אז עשיתי ניסוי קטן, בעצם כמו בדיקת קורונה לווירוס של חסילונים.
השופטים שאלו, "מי עשה את זה בשבילך?"
עניתי, "אף אחד. עשיתי את זה בבית הספר".
והם אמרו, "ואו, התקבלת.
"אתה מקבל נסיעה בחינם ליריד הבינלאומי".
לפעמים זה בפוארטו ריקו, גרמניה.
חשבתי, "אני יוצא לטיול!"
ושאלתי, "איפה זה?" הם ענו, "באריזונה".
שאלתי, "איפה אריזונה?"
היה כל כך יבש וחם.
המצפן הפנימי שלי אמר שמשהו לא בסדר.
הייתי חייב להבין מייד איפה הוואי.
אנחנו הולכים עם מלווים למרכז כנסים,
ואני טס ישר מההמון ומתחיל לרוץ.
המלווים אמרו, "מישהו ברח!"
אני טס לאורך כמה בלוקים ויוצא מהעיר
ומגיע לשטח פתוח, מסתכל מסביב ורואה הרים,
הרים בכל כיוון, השמש גבוהה, והאף שלי התחיל לדמם,
ואני מרגיש שאני עומד להתעלף.
אני חושב, "אני הולך למות. אני צריך לחזור להוואי".
ידעתי שאני לא יכול ללכת רחוק.
כשהייתי ילד, אני זוכר שהייתי צריך ללכת לבית הספר,
די שנאתי להיות בפנים. חשבתי שזה נורא.
ברגע שהפעמון צלצל, אבא שלי כבר היה שם כדי לאסוף אותנו ולנסוע ישר לחוף.
הרגשתי שהלמידה באמת התחילה אז.
אבא שלי היה שולח אותנו לחוף ואומר,
"טוב, לכו לאסוף סוגים שונים של אצות על החוף".
אח"כ היה חוזר ואומר לנו שהשם ההוואי
של אצות יש גם שם בלטינית.
זה מדע.
בדיוק כמו גלישה.
היינו לומדים קצת מדע על אצות
ותופסים את הגלשנים ויוצאים לגלוש.
להבין את כיוון הזרם, איפה הרוח?
איך החול זז? מה מצב הסוול? מה מצב הגאות והשפל?
היה הרבה מידע במשחק
שאפשרו לי להעריך את המדע בצורה משונה.
מדע היה כמו כוח קסום לתקשורת עם העולם.
- אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו -
נקרתה בדרכי הזדמנות מוזרה
לעשות דוקטורט בכימיה, בקליפורניה.
לעזוב את הדבר היחיד שהכרתי אי פעם ולהתחיל משהו שאני לא מכיר,
שאני לא יודע איך הוא או על מה מדובר, אבל הוא שונה.
הגזענות הראשונה
שחוויתי כאדם מהוואי הייתה כשהגעתי לקליפורניה.
נכנסתי לעימותים עם גולשים אחרים
על איפה מותר לי לגלוש, ליד מי אני גולש.
והיו כל מיני חוקים שלא ידעתי על קיומם.
גולש התקרב אליי ודחף אותי.
הוא אמר, "תחזור הביתה למקום שממנו באת".
וזה העציב אותי.
חשבתי, "אני רוצה לחזור הביתה.
"אחי, אני לא רוצה להיות כאן.
"אני לא חייב להסביר את עצמי".
אמרתי לו, "אני מהאוקיינוס הזה".
"מאיפה אתה?
"אתם יודעים מאיפה אתם?"
באתי לעשות את הדוקטורט הזה וזה הרגיש כמו אחריות שמונחת על כתפיי.
"הבחור מהוואי עם הדוקטורט, אתה תעזור לנו".
יש הרבה לחץ להיות מישהו.
אני פשוט רוצה להיות באוקיינוס.
אז שילבתי חלק מהטכנולוגיה שפיתחנו במעבדה
עם פרויקט מדעי כדי לנסות לראות
אם יש חתימות מולקולריות באוקיינוס שאנחנו יכולים לזהות
ושמשותפות לגולשים ברחבי העולם.
ניסיון אחרון להישאר באוניברסיטה.
כתב יצר איתי קשר ועשיתי איתו ראיון.
ואח"כ קיבלתי טלפון מהניו יורק טיימס,
העמוד הראשון של מדור המדע.
- לגולשים יש תשובה -
ראיונות וטלפונים מאן בי סי, אן פי אר ונשיונל ג'יאוגרפיק,
חנון סלבריטאי של מוסד, והתגלגלתי לארץ חנונים נוצצת.
זה היה מאוד חשוב לי
כי קיבלתי את ההכרה העולמית הזו,
וידעתי שהסיפורים האלה שהם אפשרו
לא היו שלי, הם היו של העם שלי.
זה נתן לי את הביטחון לחזור הביתה.
הבית שלי מאפשר לי להיות מי שאני.
- הטובים ביותר -
- 15 סיפורים מהתפוצות האסייתיות והפסיפיות -
תרגום כתוביות: פאולה שרף