Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Mange amerikanere vil aldrig betragte mig som amerikansk.
Vi har ikke et universelt sprog.
Vi har ikke en universel religion eller en universel identitet.
AMERIKANSK-ASIATISK
STILLEHAVSBEFOLKNING INDFØDT HAWAIIANER
Hvordan kan asiatisk stille- havsbefolkning være et begreb?
15 EMIGRANTHISTORIER FRA ASIATERE OG STILLEHAVSBEBOERE
Hvem er du?
Hvordan ser du dig selv?
Hvad er din identitet?
SANDRA OH SKUESPILLER
Er den asiatisk-amerikansk? Er den canadisk?
Er den amerikansk?
Jeg ville gerne sige, at det er en holistisk ting,
at det er alt eller intet af det.
Jeg tror, at det meste af min forståelse af verden,
bevidst som ubevidst,
har været som en asiatisk kvinde i et hvidt samfund.
Meget af den kamp og forståelse af den...
har nok først og fremmest været gennem den identitet.
Den virkelige kamp ligger dybt og internt i mig.
Men man skal bevæge sig igennem de synlige kampe
såsom, at nogen forlanger, at du taler med en anden accent,
at du ser ud på en bestemt måde og så videre,
og så må du dræbe den indre drage.
Da jeg begyndte at forstå det,
så begyndte jeg i virkeligheden at være mere ligeglad.
Jeg blev så dybt berørt
og påvirket af tv-serien, Fame.
Det virkede som om, at det var stedet,
hvor disse unge mennesker gjorde, hvad jeg ønskede.
Men min udvikling og det at finde en gruppe af mennesker,
som kom fra den samme baggrund og så ud på samme måde som jeg,
var en mere langsommelig affære.
Der var så få af os. Vi var så spredte.
Det var nærmest som, "Dan er på Hawaii, Hawaii, Hawaii...
og arbejder der.
John Cho er derovre..."
Der kunne ikke være mere end én af os på samme sted.
Men det var...
ensomt, fordi systemet gjorde det ensomt.
Det er dit perspektiv.
Man kan lære noget uanset, hvor man er,
selvom man ikke er ønsket på det sted.
På nogle måder er de steder de bedste steder at lære noget.
Hvordan eksisterer man et sted, hvor man ikke er ønsket?
Eller som ikke respekterer dig?
Det var en anden tid.
Halvdelen af castet på Greys Hvide Verden var ikke hvide,
sådan var det. Det var næsten som om...
Lad os ikke tale om det.
Vi gør det og ser, om vi kan slippe afsted med det.
Du godeste, det er et hit!
Det er en følelse, som jeg kender,
og som jeg tror og håber er en gammel følelse.
En følelse, som stammer fra noget gammelt.
Lad os prøve at snige det ind, så ingen bemærker det,
så vi måske kan få en eksistens.
Jeg håber virkelig, og jeg ser også,
at den form for tankegang er passé.
Nu er jeg kun interesseret i at fortælle historier,
hvor personerne har en kulturel dimension.
Jeg skal ikke bare gå rundt og spise kimchi
og tale om den koreanske filmindustri.
Det er jo ikke det, der er pointen.
Men det handler om at åbne den dimension,
som før var lukket.
Hvorfor? Fordi det var mere spiseligt dengang
i de mainstream hvide fortællinger.
Man kan ikke spørge hvide skuespillere:
"Hvordan er det så at være hvid skuespiller i 20'erne?"
"I 30'erne, 40'erne? Og i 50'erne?"
Det kan man ikke spørge om, men det burde man gøre.
Alt det her med et amerikansk navn. Jeg vidste ikke, man kunne vælge ét!
YIA VANG KOK
Ingen gav mig beskeden,
og jeg vidste ikke, jeg kunne ændre mit navn.
Mange af mine asiatiske venner,
særligt dem fra Hmong-provinsen, gjorde det.
Jeg kunne have heddet Optimus Prime.
Det ville have været cool!
Kok fra Hmong-provinsen
Jeg hang på Yia.
13. FEBRUAR 2023
"Yia" på vores sprog i Hmong betyder pande eller wok.
Ungerne i Hmong syntes, det var sjovt at sige, "Hvor er Yia'en?"
"Ikke den, men dén!"
Min yngste bror hedder Gong Hmong.
Det betyder "Guds velsignede".
Han får Guds velsignelse, og jeg er en pande!
Jeg blev født i en flygtningelejr
i det nordlige Thailand, der hed Ban Vinai.
Jeg kom til USA,
da jeg var fire et halvt år.
Jeg voksede op i en lille by i Wisconsin,
som var overvejende hvid, og så var der familien Vang.
Jeg ville ikke være fra Hmong-provinsen.
Jeg levede to forskellige liv.
Ordet meekah betyder "amerikansk".
Jeg havde mit meekah-liv i skolen, og så var jeg fra Hmong derhjemme.
Mit største talent var tilpasning.
Min far sagde til os: "I skal læse bøger."
"I skal se tv."
Vi måtte hverken have asiatisk eller hmong accent.
Hvis vi taler ligesom dem, opfører os ligesom dem,
hvis jeg kender alle kulturreferencerne ligesom dem,
så kan de ikke grine af mig.
De tænker ikke, jeg er mærkelig eller anderledes.
Jeg ville være sikker på, at når jeg var i skole,
så ville alle mine meekah venner, mine hvide venner,
alle mine amerikanske venner, vide, at jeg var amerikaner.
Jeg er én af jer.
Mine venner tog faktisk mit ansigt
og mine øjne og åbnede dem lidt mere
og spurgte mig, "Kan du se bedre nu?"
Jeg troede, det var dét, venner gjorde.
Jeg grinte og sagde, "Det tror jeg nok."
Forestil dig en otteårig knægt,
og din mor har givet dig madpakke med.
Hun arbejdede hårdt, for at hendes dreng havde det godt.
Den eneste måde, hun kendte til, var at lave mad.
Når jeg så fik frokost, grinte alle de andre
og sagde, at min mad lugtede, og du måtte ikke sidde ved siden af dem.
Ved I, hvad jeg gjorde? Jeg smed min mad væk,
så jeg kunne få venner og være cool.
Jeg kom hjem og løj overfor hende,
"Jeg spiste det hele."
Det var den otte-niårige Yia.
Spol 30 år frem,
hvor jeg skammer mig over den dreng, der ikke vidste bedre.
Hvis jeg kunne gå tilbage i tiden,
ville jeg sige, "Bare rolig, knægt."
"Om 20 år vil de forklare dig om alle Asiens fortræffeligheder,
og om hvor lækker fiskesauce er,
og at de har opdaget østerssauce eller
"Vi har sriracha i køkkenet nu."
Mine hvide meekah venner siger nu,
"Jeg spiste noget
med rejepasta i."
"Det smagte virkelig godt."
"Ja, min ven, det er det, vi får om tirsdagen hos os."
Da jeg voksede op, holdt vi fester i baghaven,
og alle havde store spækbrætter
og en stor slagterkniv.
Alting skulle hakkes,
og så fyldte man det i pølser
indenfor med alle tanterne, mødrene og bedstemødrene.
De hjalp med at lave ris og nudler
eller dejpakker, der blev friturestegt
Drengen hang ud ved grillen.
Min far havde tangen og gav den til mig.
Man træner hele livet til dette øjeblik,
hvor man kan vende kødet på grillen.
Jeg kan huske, jeg sagde, "Mor, mor, jeg lugter ligesom far!"
Jeg lugtede af brændt træ,
og jeg syntes, det var megafedt.
Jeg talte ikke med mine amerikanske, hvide venner om det.
Jeg løb fra mit kald.
Min far var ude for en alvorlig ulykke.
Han var jo min helt.
Han kæmpede i en krig og overlevede.
Han fik os her til landet.
Jeg tænkte, "Hvis min far dør, så dør alt andet
omkring ham, hele hans arv, også."
Den dag ændrede hele min tankegang om hmong-mad sig,
hele ideen om at være fra Hmong.
Jeg føler, at mit ansvar
er at huske historien om den mad, vi spiser.
Der er noget ved det, der forynger min sjæl, når jeg spiser det.
Der er noget ved grønne sennepsblade
braiseret med svineben,
og den smukke kollision af krydderier, sennepsbladene
og fedmen fra svinekødet,
som i det øjeblik rører dine læber.
Hvis du er fra Hmong, kender du smagen.
Der er noget smukt
over friske agurker, som man bider i.
Hver gang jeg gør det, og det eksploderer i min mund,
er jeg tilbage som tiårig ved siden af min bedstemor.
Hun skærer agurken for mig, friskplukket fra haven.
Når jeg opdager, at det er dén, jeg er, og det er en del af mig,
så vil jeg gerne dele det med andre.
Du ser på de ofre gjort af dem, der kommer før dig.
Så tager du det med dig og bevæger dig fremad.
En skønne dag skal du ofre dig for den næste generation,
så den kan vokse.
Sådan er det at være fra Hmong.
Jeg løb så langt, at det blev til en cirkel.
Jeg løb tilbage til det.
Det er dét, jeg elsker.
Så når folk vil tale med mig om det,
så gør vi det bare.
Hvis du taler med mine forældre,
så vil de nok sige, at jeg svarede igen
og var et dominerende barn.
AMANDA NGUYEN AKTIVIST
På vietnamesisk er den største kompliment, du kan give en datter,
hiu tao, som betyder lydig.
Jeg har aldrig været hiu tao.
KVINDEMARCHEN
Jeg går ikke ind for, at AAPI-miljøet er stille.
Det er en stereotyp, og det spiller sammen med andre minoritetsmyter.
Mange aktivister har været asiatiske amerikanere.
De kommer bare ikke med i historiebøgerne.
Min bedstemor var frihedskæmper mod franskmændene i Vietnam.
Jeg kommer fra en lang linje af folk, der svarer igen.
Jeg hedder Amanda Nguyen.
AKTIVIST
Jeg troede aldrig, jeg skulle møde større uretfærdighed,
end den, jeg oplevede, da jeg blev voldtaget.
Jeg studerede astrofysik på Harvard.
På sidste semester blev jeg voldtaget.
Jeg husker, at jeg forlod hospitalet efter jeg var blevet undersøgt,
og at jeg fuldstændig forstod definitionen af ensomhed
i det øjeblik.
Jeg tog en taxa tilbage til kollegiet, hvor voldtægten foregik.
Det var først efter mine prøvelser,
at jeg fik et førstehåndsindtryk af,
hvad voldtægtsofre mener, når de siger retraumatiseret.
Mine prøver kunne blive destrueret efter seks måneder,
selvom forældelsesfristen er 15 år.
Jeg følte mig forrådt af det amerikanske retssystem.
Det gik op for mig, at jeg havde et valg.
Jeg kunne acceptere uretfærdigheden
eller tage forandringen i egen hånd.
Jeg besluttede mig for at omskrive loven.
Den lov, jeg skrev, hedder
"Lov om rettigheder for ofre for seksuelle overgreb."
En del af det er at gemme blodprøver.
En anden er retten til din egen sygejournal.
En tredje del er retten til at have din egen anmeldelse.
Før loven blev nedfældet, blev de rettigheder nægtet
de overlevende over hele USA.
Da vi vedtog den føderale lov,
husker jeg, at jeg gik hen til trappen ved Lincoln Memorial.
Jeg skreg så højt, som jeg kunne.
Det føltes som om en forbandelse blev hævet.
Det var min retfærdighed.
Det var sådan, retfærdighed føltes.
Min kærlighed til rummet Startede, før jeg blev født.
Min familie var bådflygtninge fra Vietnam,
og de benyttede navigation via stjernerne
for at finde deres vej mod friheden.
Min mor var alene med tre andre familiemedlemmer,
hendes yngre søster, nummer 11,
hendes bror, nummer tre og nummer tos søn.
Mens de svømmede mod båden,
var der maskingeværer...
og Viet Cong havde fundet dem.
Min mor vendte sig mod nummer tre og sagde,
"Vi må afsted, ellers dør vi."
De sejlede ind i internationalt farvand.
Der var storm, og båden var ved at synke.
En stor båd kom og reddede dem.
De kastede et reb, en decideret livline.
Hun fortæller, at man bare satte én hånd foran den næste,
og én fod foran den næste.
Når folk spørger, hvordan jeg kunne finde på at gå imod USA’s retsvæsen
eller FN,
så tænker jeg på, hvordan hun måtte undgå vagterne og maskingeværerne,
kravle op ad et reb i stormvejr,
og jeg skal bare sende en e-mail til en senator.
Da jeg fortalte om voldtægten, var det stigmatiserende.
Venner og familie sagde, "Jeg synes ikke, du skal gøre det."
Deriblandt naturligvis andre,
som deler min identitet som ung asiatisk kvinde.
Jeg forstår godt, hvor det kommer fra.
Jeg bebrejder dem ikke, at de laver en beregning for og imod,
om deres overlevelse afhænger af deres tavshed.
Folk skal vide, at det mest effektive værktøj,
vi har, er vores stemme.
Jeg har aldrig fortrudt det.
VI ER FREMTIDEN
VI REJSER OS FOR AT OMSKRIVE LOVEN
DJ REKHA MUSIKER
Jeg har tre yndlingsdage i mit liv.
Den bedste er den dag, jeg mødte min partner.
Hvor rørstrømsk, men sandt.
Den næstbedste er SummerStage.
Den bedste dag i mit musikalske liv.
Den tredjebedste dag er, da jeg fik lov at parkere i garagen
efter 14 år.
Sådan er New York.
Hvordan jeg identificerer mig?
Det kommer an på, hvor jeg er, og hvem jeg taler med, for det skifter.
Jeg er i hvert fald DJ, kunstner, kurator.
Jeg tror, identitet er...
en glidebane, som jeg går ind til dette program.
Mine forældre havde et rebelsk ægteskab
i slutningen af 1960'erne i Indien.
De havde en delt opvækst.
De blev født i, hvad der nu er Pakistan
og flyttede til England.
Så flyttede de til USA lige før min femårs fødselsdag.
Hvordan ønskede mine forældre, at jeg blev?
Jeg ved, at da jeg begyndte med at være DJ, så var det ikke deres ønske.
Det ønskede de absolut ikke, at jeg gjorde.
Min mor tog til England.
Der var en sang, der var et stort hit.
Hun tog et kassettebånd med hjem til mig.
Malkit Singhs Up Front.
Der er en anden sang, jeg godt kan lide.
En af teksterne siger, "Vi vil ikke danse til den hvide mands disko."
Det er meget poetisk.
Til min 16-års fødselsdag
ønskede jeg mig en Bhangra-fest.
Alle skulle have indisk tøj på.
Jeg havde det modsatte af selvhad.
Jeg var helt modsat.
Det var i vores kælder.
Da jeg begyndte som DJ, var jeg involveret
i lokalaktivisme mere end noget andet.
INDERE FRYGTER AT GÅ PÅ GADEN
Jeg var en del af en gruppe, som blev dannet
omkring den bølge af vold, som fandt sted i Jersey City sidst i 1980'erne,
og som blev udført af en gruppe, der kaldtes sig selv "Dotbusters".
INDISK MAND SLÅET NED AF DOTBUSTERS
Vi samlede penge ind ved at lave fester.
PROTESTER MOD RACISME
De ting blev for altid uadskillelige,
at skabe et rum i lokalsamfundet og at være DJ.
Associationen til Bhangra-musikken, da jeg startede,
var, at det var for arbejderklassen såsom taxachauffører,
folk uden uddannelse,
de lytter til den musik, og de er fra Punjab-regionen.
Jeg ønskede et rum, hvor man kunne gå hele vejen.
Vi spiller den ægte vare.
Basement Bhangra handlede om den musik.
Jeg elsker hiphop. Lad os spille det.
Det tog lidt tid, men så forstod folk det, og det fangede an.
Sommeren efter var der kø rundt om bygningen.
Dørene åbnede kl. 19, og så var der danseundervisning
i Bhangra-dans.
Lad være med at...
lave kobrabevægelser, når du danser.
Som om du er slangetæmmer. Det er ikke cool.
Til midnat var det vildt.
Dansegulvet var pakket.
Jeg ønskede bare, at så mange som muligt dansede.
Sådan skal det være.
BASEMENT BHANGRA MED DJ REKHA
Mange af de musikprojekter såsom Bhangra Basement
kunne kun være sket i New York.
Det blev mere vigtigt efter 11. september,
især for mange mandlige sikher med skæg og turban.
Efter 11/9 skete der meget skidt i vores lokalsamfund.
Vi lavede et arrangement 20/9,
ni dage efter 11/9, som vi var meget i tvivl om skulle finde sted.
Selvfølgelig sagde klubejeren, "Rekha, du skal gøre det."
Dér lærte jeg, at man altid skal holde festen.
Festen må fortsætte.
Jeg forstod, at det ikke kun var en fest, men et rum.
BASEMENT BHANGRA GRATIS DANSEUNDERVISNING
MUSIK AF DJ REKHA LYS LUZID
Jeg elsker at arbejde med spirende talenter,
hvor vi kan lære af hinanden.
Der er flere asiatere, der laver musik.
Det er spændende.
Noget af det er noget bras, og noget har muligheder.
Når vi går ind ad en dør, er det vores ansvar
at få andre med ind ad døren.
Jeg synes, det er fedt, at asiatere har succes
på mange flere synlige måder.
Men vi skal huske på den plads, vi har.
Vi kan ikke nøjes med begejstring, fordi nogen har et embede.
Den naive tilgang til magt er noget skidt.
Det skal man være kritisk overfor.
Vi skal gå imod undertrykkelse af alle mennesker.
Da jeg begyndte med at lave tv,
kiggede jeg mig omkring, og der var kun hvide mænd.
De var mine chefer, mine kolleger,
mine konkurrenter, de, jeg interviewede, var hvide mænd.
Når jeg trådte ind i et nyhedsstudie, var jeg enegænger.
Jeg besluttede, at jeg også ville være en hvid mand.
Jeg antog deres adfærd.
Selvsikkerhed, berettigelse, og jeg havde en beskidt mund.
Føj, hvor jeg havde en beskidt mund.
Det var så uklædeligt, fordi der var jeg,
en lille lotusblomst,
og der kom en hel masse skidt ud af min mund.
Når de kastede noget efter mig, sexistisk eller racistisk,
så fik de det lige tilbage på en racistisk og sexistisk måde.
Min chef sagde, "Fortæl dem, hvorfor jeg ansatte dig."
Jeg sagde, "Fordi du godt kan lide den måde, jeg vasker dine skjorter."
Han syntes, det var det sjoveste, han havde hørt.
Han sagde, "Sig det til dem." Han fik mig til at gentage det.
Jeg tænkte, "Hvorfor fanden sagde jeg det?"
"Er jeg skør?"
Det var min tilgang til det.
Det var min måde at håndtere de sexistiske
og racistiske svin på.
Undskyld.
Mine forældre blev født i Kina,
og jeg har fire ældre søstre, alle født i Kina.
Jeg er den eneste, der er født i USA:
Jeg var "endnu en pige".
Jeg er født og opvokset i Washington D.C.
Da jeg blev født,
ringede min far fra hospitalet og sagde, "Endnu en pige."
"Find et navn til hende."
Mine søstre kiggede i filmmagasiner.
De blev enige om at vende en side og tage det navn, der var der.
Siden omhandlede en skuespiller ved navn Constance Moore.
Jeg blev til Constance, men alle kaldte mig Connie.
Da min mor kom til USA,
kunne hun hverken læse eller skrive engelsk eller kinesisk.
Da jeg var ni år, lærte jeg hende at læse og skrive.
Jeg brugte mine Golden-bøger, alle mine børnebøger.
og hjalp hende med at skrive sit navn,
så hun kunne få statsborgerskab.
Men det var virkelig svært for hende.
Mine fire ældre søstre var dominerende, skrigende tøser.
De talte i ét væk.
Jeg var den stille,
sky og generte person, som aldrig åbnede munden.
Min familie blev chokeret, da jeg gik ind i tv-journalistikken.
Mine søstre sagde, "Tænk bare, vores lille Connie."
"Hun taler til millioner af mennesker."
"Hvem ville have troet, at vores lille Connie...?"
Jeg sagde...
"Hold nu op."
Mine forældres tragedie var, at de ikke fik drenge.
I kinesisk kultur skal man have drenge,
fordi drenge bærer familienavnet videre.
Min far gav mig en mission.
Han skrev et brev til mig,
"Måske du kan give familienavnet videre."
Det gjorde jeg ubevidst.
En dag blev jeg ringet op af en journalist,
Connie Wong, som sagde, at hun var blevet opkaldt efter mig.
Jeg var målløs.
Hendes forældre havde spurgt, hvilket navn,
hun ville have, nu hvor hun var i USA.
Hun var kun tre eller fire på det tidspunkt.
Hun så mig på fjernsynet.
Hun sagde, "Enten Connie eller Elmo."
Hun opdagede en hel generation
af asiatiske piger, der hed Connie.
Connie Wong besluttede, at hun ville skrive en artikel
i livsstilssektionen i New York Times.
Den skulle handle om alle de Connier, hun havde fundet.
Han, der redigerede billederne, fandt en fotograf,
som hed Connie Aramaki,
og hun samlede alle disse kvinder ved navn Connie,
og mine tårer begyndte at strømme ned.
Hver gang jeg tænker på det, begynder jeg at græde.
Det er en fantastisk arv, som jeg ikke anede eksisterede.
Alle disse Connie-kvinder, der er opkaldt efter mig, er helt utroligt.
Svømning har været en del af mit liv så længe, jeg kan huske.
Jeg kan ikke huske, at jeg ikke har været i vandet.
SCHUYLER BAILAR ATLET/ AKTIVIST
Fordi jeg aldrig opførte mig særligt piget
i pigernes omklædningsrum,
så blev jeg mobbet for mit udseende.
"Du er ikke en rigtig pige, du er en forklædt dreng."
Derfor skiftede jeg til badetøjet i bilen.
Når jeg gik ind i omklædningsrummet med min trøje af og mit badetøj på,
så var det min billet til det rum,
uden at jeg ville blive mobbet for ikke at være piget nok.
Jeg tænkte over kønsidentitet,
"Måske er jeg ikke den kvinde, alle siger, jeg er."
Måske er jeg en mand.
Og så kom frygten for, hvad gør jeg med sporten?
"Hvad gør jeg med svømning?"
Hvordan skal jeg holde mig i gang og i form,
mens jeg prøver at være mig selv som transperson?
Jeg havde meldt mig til at svømme for Harvards svømmehold,
specifikt på kvindernes hold, når jeg var færdig med behandlingen.
Da jeg sprang ud overfor træneren, sagde hun,
"Jeg ved ikke hvordan, men vi finder ud af det."
I løbet af det år blev jeg tilbudt en plads
på mændenes hold, fordi træneren dér sagde,
"Hvis du identificerer dig som en mand, så svøm på mit hold."
Jeg var heldig at blive mødt med så megen støtte
fra min træner, som tillod mig at være mig selv
som transkønnet mand på herreholdet.
I processen med at springe ud som trans,
blev jeg træt af at fortælle det til alle.
Jeg lavede et Facebook-opslag, hvor jeg skrev,
"Hej, alle sammen. Jeg er transkønnet."
"Her er noget information om, hvad det betyder."
"Jeg skal svømme på herreholdet."
Jeg fortalte det til alle online.
Jeg har faktisk tre koreanske bedsteforældre.
Halmeoni og hal-abeoji, bedstemor og bedstefar,
på min mors side.
Jeg har også en grandtante, min keun-imo.
Halmeoni er faktisk på Facebook, så før jeg trykkede på send,
blokerede jeg hende på Facebook.
Vi har et par fælles venner, så jeg sagde,
"I må ikke fortælle det til halmeoni endnu."
"Jeg siger det, men det skal være det rette tidspunkt."
Jeg brugte en måned på at skrive et brev til hende.
"Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo, jeg skriver, fordi jeg elsker jer."
"Fordi jeg respekterer jer dybt, og jeg gerne vil have jer i mit liv."
Min mor og jeg var bange.
Måske kan vi aldrig besøge hende mere.
Måske slår hun ikke kun hånden af mig, men også min mor.
Vi satte os ved køkkenbordet.
Jeg læste brevet op.
Det sluttede med, "jeg elsker dig".
Så ventede jeg.
Min bedstefar var den første til at reagere, og han begyndte
med et langsomt klap og sagde,
"Er du endelig kommet ud af skabet?"
Jeg var målløs. Han havde sagt "kommet ud af skabet".
Han sagde, "Tillykke".
Min mor og jeg var paralyserede, vi vidste ikke, hvad vi skulle sige.
Keun-imo klemte min hånd
og rejste sig for at lave te. Hun havde vist sin kærlighed.
Halmeoni var hende, jeg var mest bekymret for.
Hun stirrede på mig, og hun har et ret alvorligt ansigt.
Hun sagde, "Det vidste jeg godt."
"Du kan være en dreng, en bror, du kan være en mand."
"Men døtre tager sig af deres forældre."
"Det er stadig dit ansvar, Schuyler, at tage dig af dine forældre."
Jeg samtykkede naturligvis.
De ord bumo-hyodo, tag dig af dine forældre,
er tatoveret i min bedstemors håndskrift under mit ar på brystet
ved siden af mit hjerte.
Det er min hyldest til hende
og alle de stærke kvinder, jeg kommer fra.
Min halmeoni er nordkoreaner.
Hun gik fra Pyongyang til Seoul for at slippe væk,
lige før Korea blev delt i to.
Hun rejste, da hun var 13 år, sammen med sin mor
over oceanerne for at opdrage min mor.
Det er dybe rødder, jeg bærer med mig,
og tatoveringen er en del af det symbol.
Da jeg voksede op, hørte jeg jævnt tit
en masse upassende kommentarer om mit udseende.
"Børn af blandede racer er de smukkeste."
"Du er så eksotisk."
"Asiatiske og hvide piger er de mest sexede."
Det kom fra voksne omkring mig, fra mine ligesindede, fra lærere.
Meget objektiviserede kommentarer om mit udseende,
som var racistiske og kvindefjendske.
Og så skiftede jeg.
Nu ser verden mig som en asiatisk mand.
Det er en meget anderledes oplevelse.
Nu føler jeg, at jeg ikke eksisterer.
Jeg får tit at vide, at jeg ikke er mand nok.
Mange ser østasiatiske mænd som feminine, underlegne eller svage.
De ser på transmænd på samme måde.
Min manddom er min egen.
Hvis man ikke ser det, eller man tror, det er X, Y eller Z, så okay.
Du må mene, hvad du vil om mig, men jeg ved, hvem jeg er.
Min racemæssige identitet og min transidentitet har tvunget mig til
at finde mit eget ståsted.
Nu ser jeg det lidt som en superkraft.
KUMAIL NANJIANI KOMIKER/SKUESPILLER
Jeg bliver allermest nervøs, når nogen kommer hen til mig
og siger, "Jeg elskede dig i..."
Og så holder de pause mellem "i" og det, der kommer bagefter.
Der bliver jeg allermest nervøs.
Harold & Kumar, det kan jeg forstå.
Det var ti år før, jeg begyndte at lave komik.
Det sker for alle de andre også.
Det sker for Hasan, det sker for Aziz,
for Kal og Hari.
Det sker for os alle.
Jeg siger altid det samme, når nogen siger,
"Jeg elskede dig i Big Bang Theory."
Så siger jeg, "Nej, det var ham den anden."
Ja.
Det har ført til nogle akavede situationer.
Hvad så, venner?
Jeg begyndte at lave standup efter 11. september.
Jeg har lige fået en Xbox.
Når jeg gik på scenen, kunne jeg føle spændingen fra publikum.
De tænkte, "Nævner han det?"
Jeg prøvede at undgå det.
Det fungerede ikke. Jeg måtte tage det op.
Jeg gik på scenen, og hvis jeg var i en bar,
blev alle lidt anspændte, når de så mig.
Jeg sagde, "Hej, jeg er fra Pakistan."
"Vi er de gode." Det sagde jeg.
"Hvor er Osama?"
Den hørte jeg nogle gange.
Efter det var sket to eller tre gange,
så tænkte jeg, det er ikke isolerede hændelser.
Det bliver ved.
Jeg må komme med et modsvar, som jeg kan huske udenad.
Folk kaldte mig terrorist, når jeg stod på scenen, og jeg tænkte,
"Hvis jeg virkelig er terrorist,
vil du så starte et slagsmål med mig?"
"Hvor er Osama?" "Aner det ikke."
"Jeg har ikke set ham til møderne længe."
Hvis nogen siger noget til dig, må du svare tilbage.
Og så eksploderer publikum.
De elsker det. De elsker dig.
Jeg fandt ud af, at ét af de nye niveauer i Call of Duty
hedder Karachi. Det var der jeg voksede op.
Det var underligt.
Her er din hjemby gjort til slagmark.
Hvor mange point kan du få?
Jeg forhandler stadig med mig selv om min identitet.
Jeg ved det stadig ikke.
Jeg bliver spurgt, hvordan jeg identificerer mig.
Jeg siger som pakistaner.
Wikipedia siger pakistansk-amerikansk.
Jeg ved ikke, hvad det betyder.
Jeg føler mig ikke helt pakistansk, fordi det ikke længere er mit hjem.
Jeg er ikke amerikansk, fordi dit medlemskab
af gruppen er baseret på...
at de andre medlemmer ser dig som medlem af den gruppe.
Jeg ved godt, at mange amerikanere ikke ser mig som amerikansk.
Derfor føler jeg mig ikke amerikansk.
Man skal opfinde noget, der er unikt for en.
Da jeg var lille, elskede jeg film og tv.
Film, tv, videospil.
Der var en lang periode i mit liv, hvor jeg så en film om dagen.
Star Wars og Star Trek og Gremlins og Ghostbusters
og Indiana Jones og alt sådan noget.
Men jeg så også en masse Bollywood-film.
Den beskrivelse af den stærke,
tavse mand, som ikke bliver ked af det eller bange,
den er en stor del af Bollywood.
Jeg voksede op med de idealer.
Den stoiske mand, som altid tager sig af sin familie og bekæmper
forbryderne, sådan noget.
Nu har jeg fundet ud af, at den fremstilling af maskulinitet
var meget skadelig for mig.
Du må ikke være trist,
du må ikke være bange, og vrede er den eneste følelse, der tæller.
Når jeg går på scenen nu, taler jeg om, hvordan det
at forstå sine følelser og at være i stand til at udtrykke dem,
viser styrke. Vrede er ikke nødvendigvis styrke.
Det er også styrke at sige, det her er jeg bange for.
Når jeg laver standup i dag,
vil jeg gerne være én, som ligner mig,
og som taler om den slags.
Selvom jeg er succesfuld og meget heldig,
så har jeg stadig de ting inde i mig...
som skræmmer mig.
MADELYN YU SYGEPLEJERSKE
Jeg kom til USA i slutningen af 1970'erne,
og jeg rejste direkte til Kansas.
Da jeg fløj fra Filippinerne,
sagde damen ved siden af mig, "Du er min første asiat."
Hun sagde det på en nedladende måde,
så jeg svarede igen på en ikke så høflig måde,
jeg sagde, "Du er min første idiot."
Der var stille hele vejen til Kansas City.
I 1970'erne og 1980'erne var der stor mangel på sygeplejersker.
Mange administratorer fra hele USA
tog til Filippinerne for at rekruttere alle de
sygeplejersker, de kunne, i Manila.
Min årsløn som oversyge- plejerske på intensivafdelingen
på Philippine Heart Center,
det havde jeg tjent ind på bare én måned her i USA.
Min historie er ikke anderledes end andre filippinske sygeplejerskers,
som kom her for at se, om græsset var grønnere,
og for at lede efter en bedre mulighed for deres familie.
Da jeg kom til USA, var jeg 25.
Jeg efterlod min mand og mit første barn.
Han var kun få måneder, da jeg rejste.
Jeg sendte halvdelen af min løn hjem hver måned.
Jeg havde så meget hjemvé.
Jeg var meget, meget ensom.
Der er en sang hjemmefra, "Manila, Manila".
Der var én, der spillede den til en julefest,
og jeg brød ud i krampegråd.
Min mand og fire børn kom til USA,
og vi slog os ned i New Jersey.
Jeg gik på pension i 2019 efter 46 års tjeneste.
Min mand skulle pensioneres i november 2020,
og vi ville rejse verden rundt.
Breaking news om den smitsomme coronavirus.
Der er rapporteret om mindst 19 dødsfald i USA.
I marts 2020 efter en tv-udsendelse
døsede min mand hen, som han så ofte gjorde.
Vi Face Timede med vores børn, fordi vi ikke kunne samles mere.
De sagde, "Mor, han ser ikke rask ud."
Det blev starten på mit mareridt.
Han blev indlagt på det hospital, hvor jeg arbejdede.
Et par dage senere ringede min familie 112 for mig.
Jeg havde også Covid.
Hvem skal tage sig af min mand, når han kommer hjem?
Jeg er sygeplejersken. Jeg tager mig af ham.
Jeg skal overleve.
Det var påskeugen, og jeg tror på bønnens kraft.
Jeg følte mig opløftet på Langfredag.
Påskesøndag så jeg en regnbue fra mit hospitalsvindue,
og jeg sagde til mig selv, "Jeg overlever."
Min mand gik ind i sin tredje uge i respirator på intensiv.
Lægerne fortalte mig, at de havde øget medicinen,
respiratorens indstillinger var klar, og jeg forstod dem alle.
Husk, at jeg er intensivsygeplejerske.
Da de sagde, at en bestemt type medicin var blevet tilføjet,
så sank mit hjerte.
Jeg holdt ham i hånden de sidste tre timer af hans liv.
Præsten velsignede ham, vi bad rosenkransen,
børnene Face Timede ham, og jeg hviskede i hans øre,
"Du må godt tage afsted, far, det er okay."
Hvordan kommer man videre?
Jeg beder for ham hver eneste dag.
Jeg besøger ham hver uge og tager blomster med.
Nu er jeg lykkelig bedstemor til seks.
Jeg tager hjem til Filippinerne for at besøge slægtninge,
lave medicinsk missionsarbejde.
Jeg siger altid på tagalog,
"Ung hindi maronong sap ang hinding, ah hindi mararating saparo on ang."
"Hvis du ikke ser tilbage på det, du kommer fra,
kan du aldrig nå din destination."
Vi har kun ét liv. Gør en forskel.
Er man fattig som barn, vil man ikke være fattig som voksen.
HAROON MOKHTARZADA ENTREPRENØR
Når det sneede, og der var snedage,
samlede jeg mine venner for at skovle sne.
Vi slog græs for folk.
Jeg lærte at trylle og lavede trylleshows for folk.
Jeg skal bare ryste dem lidt.
Nu er de alle forbundne.
Jeg havde fået for mange hundrede dollars i biblioteksbøder.
Jeg tilbød biblioteket at lave trylleshows.
Jeg ville bare have slettet bøderne.
Det gjorde de.
De kaldte mig Horrendous Haroon.
Den dag jeg blev født, gik Rusland ind i Afghanistan.
Jeg var der i tre år.
Min far blev arresteret for at have støttet oprørerne.
Da han blev løsladt et halvt år senere,
besluttede vi os for at rejse.
Mokhtarzadas var faktisk velhavende.
Møntfoden faldt i værdi, og pengene var intet værd.
De var alle sammen væk.
Da vi kom til USA,
flyttede vi ind i mine bedste- forældres toværelseslejlighed
i Maryland.
En familie på seks dengang, og så mine bedsteforældre.
Jeg aner ikke, hvordan vi kunne være der.
Vi var tæt pakkede.
Vi havde ikke råd til noget som helst.
Jeg kan huske, jeg fik gratis frokost.
De delte børnene op inden frokost.
De kaldte os over, og vi blev tjekket af på en liste.
Da jeg kom på reduceret tilskud, havde vi klaret den, følte jeg.
Jeg voksede op med en bevidsthed om, at mit folk
gik igennem ekstreme prøvelser.
Min mor fortalte os, at vi var meget heldige,
og at man skal gøre sit absolut bedste,
fordi der er millioner af andre, som gerne vil bytte med dig.
Det kom til at definere mine ambitioner.
Da jeg gik i gymnasiet, var jeg praktikant i et marketingfirma.
De lærte mig at bygge websider.
De solgte dem for tusindvis af dollars til firmaer.
Jeg fandt ud af, at hver eneste firma og måske også person
får brug for en hjemmeside.
Hvad hvis vi bygger noget, som bygger hjemmesider?
Så kom ideen til FreeWebs.
At have brødre, der kan kode, er meget værdifuldt.
Jeg rekrutterede dem og sagde, "Venner, vi bygger det."
Vi startede Webs, da jeg gik på sidste år på Marylands Universitet.
Vi måtte have fysiske maskiner,
servere, som alting kørte igennem.
Vi gik fra kollegieværelse til lejlighed til et skab.
En dag gik det hele ned.
Alt gik bare ned.
Hundrede tusinde websider er på den server, og der sker ingenting.
Vi kunne ikke få den genstartet. Så var det slut med firmaet.
Til sidst ringede vi til Dell, og de sagde,
at det kunne være støv, der havde forårsaget problemet.
"Prøv at åbne den, tag kablet ud, pust ind i den,
som om det var et Nintendospil,
sæt kablet i igen og tænd for den."
Vi åbnede den, trak kablet ud, pustede ind i den,
satte kablet i igen, tændte for den, og det hele kom tilbage.
Dét var et altafgørende øjeblik.
Vores sti kunne have været meget, meget anderledes.
Hele vores fremtid afhang af noget støv.
Mine forældre forstod ikke helt
den succes, vi var begyndt at få,
indtil vi fortalte dem, hvor meget vi solgte firmaet for,
ti år efter vi startede det.
Vi solgte det for næsten $120 mio.
Jeg og mine brødre sad omkring en computer
og trykkede opdatér på vores bankkonto.
Pludselig var der mange flere nuller.
Så begyndte det at føles virkeligt.
Min familie blev forsørget.
Til vores næste startup-virksomhed
havde jeg fundet ud af, at der var et irriterende problem,
nemlig at man ikke kan finde ud af, hvilke abonnementer man betaler for.
Det blev starten på Truebill.
I tech-industrien er der noget, der hedder en enhjørning.
En enhjørning har en værdi over $1 mia.
Vi solgte det firma for næsten $1,3 mia.
Jeg tænkte, hvad skal jeg gøre med de penge, som gør mig værdig til
at modtage dem?
Nu har jeg opnået alt i livet.
Jeg vil sige min mening, og jeg vil skabe et rum
for det muslimske samfund, så de får en stemme.
Det er derfor, jeg investerer i uafhængig journalistik.
Det er derfor, jeg har prøvet at få nødhjælpspakker til Gaza.
Det er derfor, jeg har investeret i en skole
i Afghanistan for forældreløse.
Jeg prøver at afsløre folk på Twitter,
når jeg mener, de er uærlige, eller de spreder misinformation.
Hvis jeg, efter min succes i dette land,
ikke kan sige den slags, hvem skal så gøre det?
Hvem kan?
Jeg kan huske i hæren
som ung officer, da jeg fik flyveundervisning.
Hæren havde sat et billede op af,
hvordan den perfekte officer så ud.
Det var en firskåren, muskuløs, blond mand med karseklippet hår.
Sådan kommer jeg aldrig til at se ud.
Jeg var på en mission, da jeg blev såret og sendt hjem fra Irak.
Jeg kan huske, jeg blev ramt.
Jeg husker, at jeg desperat prøvede at lande helikopteren.
Mine ben blev skudt væk og min arm næsten skåret af.
Jeg kom til mig selv,
prøvede at flyve, blev bevidstløs, vågnede og prøvede igen.
Forvirring, smerte, fortvivlelse,
fordi jeg troede, det var min skyld, og at jeg var en dårlig pilot.
Jeg var en dårlig soldat. Jeg var en dårlig officer.
Senere fik jeg at vide,
"Nej, du prøvede stadig at tage dig af dine mænd."
Så har jeg haft det fint siden.
Bare jeg passede mit arbejde som soldat.
Da jeg første gang stillede op til Senatet
og sagde, jeg var barn af den amerikanske revolution,
så min modstander hånligt på mig og sagde,
"Jeg er sikker på, dine forældre kom helt fra Thailand
for at kæmpe med George Washington."
Som om det var umuligt, og jeg måtte rette ham.
"Faktisk kom mine forfædre for at kæmpe for George Washington."
Jeg er halvt hvid, halv østasiat.
Min mor er etnisk kineser, men født og opvokset i Thailand.
Hun identificerer sig som thai.
Det var skæbnens ironi.
Mine forældre mødtes på grund af Vietnam-krigen.
Min far var i Asien på grund af Vietnam-krigen.
Han forelskede sig i min mor.
Men han giftede sig med hende, ulig så mange andre thai-kvinder.
Jeg får stadig breve fra amerikanske børn af blandet race på min alder.
"Kan du finde min far?"
"Han hed Bob, og han var sergent i hæren."
Det knuser mit hjerte.
Jeg voksede op efter Vietnam i Sydøstasien,
og et barn af blandet race var ikke noget positivt.
Havde min far ikke giftet sig med min mor, havde jeg ikke haft en fremtid,
og det havde min mor heller ikke,
fordi alle vidste, at jeg var barn af en soldat.
De andre børn sagde, "Du er stor og klodset."
Jeg var højere end de andre børn.
"Du og din far lugter af ost."
Jeg fik det først godt med at være af blandet race,
da jeg flyttede til Hawaii.
I Thailand blev jeg kaldt luk khrung.
Luk er barn, khrung er halv, så du er "et halvt barn".
Men på Hawaii er du hapa, som også betyder halv,
men det betyder bare en blanding. Det er positivt ment.
Det var det første sted, jeg voksede ind i min identitet.
Jeg var i mellemskolen, da min far mistede sit job,
og min familie blev fattige.
Min mor og jeg sagde til min far, "Lad os rejse til USA."
Min mor kunne ikke komme med, fordi hun ikke havde Green Card
eller visa.
Vi havde ikke råd til, at hun kom med alligevel.
Da jeg gik ombord på flyet og forlod Thailand for Hawaii, sagde hun,
at jeg måtte tage over.
Jeg måtte være hende, men vi kæmpede.
Vi havde ingenting.
Jeg havde et stort skænderi med min far og sagde,
"Du bestemmer ikke længere, fordi du kan ikke forsørge os."
"Jeg finder et job."
Jeg gik ned på Waikiki Beach og fik et job med at dele flyers ud.
Det var den første reelle indkomst, min familie havde.
Jeg solgte roser,
snød turister ved at spille volleyball på stranden.
Jeg lod som om, jeg var en lokal pige
og gik sammen med en lokal fyr, som sagde til turisterne, "Hør her,
vi spiller mod hinanden, og jeg spiller med hende pigen."
Jeg sagde, "Hvem mig? Må jeg spille?"
Vores version af White Men Can't Jump.
Vi spillede som regel om fem dollars per spil.
Jeg var virkelig god.
Jeg har aldrig arbejdet hårdere, end da jeg var fattig.
Jeg var udmattet hver eneste dag.
Min far var udmattet.
Hvis bare vi kunne hjælpe en lille smule
og give folk lidt luft.
Det er de regler, jeg lever efter i dag.
Jeg betragter ikke mig selv som en stræber.
Jeg faldt bare ind i tingene, og jeg prøvede at overleve.
Jeg ville være helikopterpilot resten af mit liv.
Politik var noget, jeg faldt ind i,
fordi jeg var vred over, at man ikke tog sig af veteranerne.
Jeg prøvede ikke at opnå noget,
og jeg fejlede første gang. Jeg blev ikke valgt.
Jeg befandt mig et sted, hvor folk betragtede mig som en stræber,
og jeg så mig selv som én,
der bare prøvede at overleve og komme videre.
Det er meget asiatisk.
BOWEN YANG KOMIKER
Der var en kinesisk bibellejr,
som vi deltog i i Rocky Mountains i en hytte.
Alle ungerne var de her sjove, cool, liderlige, kristne teenagere,
som spillede guitar og fandt sammen.
Jeg var aldrig én af dem.
Mit eneste våben i den sammenhæng var at være sjov.
I en af forestillingerne skulle jeg spille Austin Powers
og lave en parodi på ham.
Jeg tror, jeg sagde, "Yeah, baby."
Og alle i rummet eksploderede i latter.
Jeg tænkte, det her vil jeg lave resten af mit liv.
Jeg løb ned i kælderen, så SNL og MAD TV og alle de udsendelser.
Jeg var besat.
Jeg gjorde det til min identitet
at være med i improvisationsgruppen i high school, tage ned i byen
til Bovine Metropolis Theater i Denver for at se shows
med 33-årige mænd med alkoholproblemer.
Som 15-årig byggede jeg mit liv op omkring det.
Jeg var meget genert over at skulle fortælle det til mine forældre.
Jeg prøvede at gøre det spiseligt for dem.
Det gav ingen mening nogen steder, at jeg skulle være i showbusiness,
når de sagde, at de havde ofret alt.
"Hvorfor vil du være improvisator?"
En dag var jeg mig, Christina Yang, og pludselig skulle jeg
lyve for ham og sætte min karriere på spil,
sige ja til at blive gift, få ring på og være brud.
Jeg elskede Sandra Oh i Greys Hvide Verden
så højt, at jeg ville til NYU og læse kemi og medicin,
fordi jeg ville være hende. Jeg ville være Christina Yang.
Jeg forblev på lægestudiet hele vejen igennem.
Det var den fremstilling,
som medierne havde,
som mine forældre følte sig sikre i, at jeg gik efter.
Jeg kan huske, jeg tog adgangseksamen for anden gang
og sagde nej til at få opgaven bedømt
midt under testen.
Jeg ringede til mine forældre og sagde, "Jeg kan ikke det her."
Jeg ved ikke, hvad jeg skal. Men jeg finder ud af det.
Men det er noget, jeg må gøre.
Min audition til Saturday Night Live varede et par år.
Min manager sagde, "Det er sæson for indsendelse af bånd."
Man skal indsende et bånd på fem minutter af personer og imitationer.
Jeg havde ikke så mange asiatiske personer at arbejde med.
Jeg lavede en parodi på Ken Jeong, en af SoulCycles instruktører,
en Michiko Kakutani-parodi.
Jeg endte med at råbe af mine lungers fulde kraft,
om hvorfor Jeffrey Eugenides var talentløs, eller noget.
Jeg havde det sjovt med alle disse forskellige forfattere
og litterære figurer.
Ved et mirakel antog jeg en befriende tilgang til det.
Og jeg måtte lave det som en øvelse for at gøre, hvad jeg vil.
Det bliver aldrig set, og jeg kommer aldrig i betragtning.
Lad mig nu bare have det sjovt.
Jeg blev hyret til første afsnit af
Awkwafina Is Nora from Queens
den samme sommer, som jeg sendte båndet til SNL.
Vi skød den i en kinesisk restaurant.
Det var en middagsscene, og vi spiste svampe,
and og stegte ris.
Det var mig og B.D. Wong, Awkwafina, Lori Tan Chinn,
tre forskellige mikrogenerationer af asiatiske skuespillere.
Der er noget meget opløftende
ved et set med andre asiater, fordi jeg ikke skal forklare mig selv
eller retfærdiggøre min eksistens.
Jeg er ikke i periferien eller til pynt.
Vi forstår hinanden.
Og jeg tog den form for trøst og selvsikkerhed
med mig ind i den sidste audition til SNL.
Mellem optagelserne til Nora from Queens gav jeg
min telefon til min assistent, "Hvis der er et nummer med 212,
så sig til, for den skal jeg tage."
Den ringede.
BOWEN YANG ASIATISK ROLLE
De tilbød mig jobbet som medvirkende på SNL.
Poetisk, at det var på settet til Nora, jeg var sammen med Awkwafina,
jeg var sammen med en hel flok asiater,
og så ændrer hele mit liv sig
og alt, hvad der ellers skete.
Ja.
MANNY CRISOSTOMO FOTOGRAF
Jeg var praktikant på Pacific Daily News.
UDGIVET PÅ GUAM
Der var en ny redaktør.
HVOR AMERIKAS DAG BEGYNDER
Jeg sagde, "Jeg er spændt, jeg tilbringer gerne fire måneder
med at finpudse mine færdigheder som reporter."
FORSYNINGER SVINDER KNAPHED PÅ VAND
Han så på mig og sagde, "Jeg har set på dine skriverier,
og jeg tror ikke, du er god nok til at blive reporter."
Åh, Gud.
Jeg elsker journalistik.
Jeg vil gerne blive i branchen.
Han sagde, "Har du erfaring som fotograf?"
"Ja, jeg tog billederne til skolens årbog."
Jeg fik penge tilbage i skat,
og min mor købte et kamera til mig på flådebasen,
og jeg begyndte at fotografere.
Jeg var laboratorieassistent.
Af og til
kom redaktørerne ind i fotoafdelingen.
Jeg var den eneste der, og de sagde, "Nogen har taget en hel masse
mærkelige grøntsager og frugt med."
"Kan du fotografere dem?"
Jeg tog billeder af én, der stod med sammenvoksede meloner.
TVILLINGER
Agurker, som var for store, og græskar, som var deforme.
HVORDAN MAN DYRKER STORE MANGOER
Mutantgrøntsager og frugtpulp var mine tidligste projekter.
Jeg forlod Guam for at studere og arbejde på fastlandet.
Jeg var sidst i 20'erne.
Der var et par reportere, som brugte et år på at
arbejde på en historie om ungdomsdomstolen i Michigan...
DOMMER BEDER OM OPBAKNING
...og nogle af dens fejl.
Jeg var hovedfotografen på det projekt...
...fra Detroit Free Press.
Jeg tænkte så,
at jeg ville lave noget om gymnasier.
Jeg vil tilbringe et år på gymnasiet.
Jeg valgte en skole.
Det lå i det sydvestlige Detroit,
hvor mange bilfabrikker var lukket, så der var arbejdsløshed.
Jeg var med i klasseværelserne.
Jeg tog billeder af sportsholdet, dem, der droppede ud,
jeg tog billeder af gravide teenagere.
Jeg kan huske skoleballet, og jeg følte mig som en kærlig far.
Der var alle mine børn i flot tøj,
de så smukke ud, og jeg var så stolt af dem.
Vi udgav historien, og jeg blev nomineret til Pulitzerprisen.
Jeg kan huske, jeg ringede til min mor.
"Hej, mor, jeg er nomineret til noget, der hedder en Pulitzerpris."
Og det er noget meget stort.
"Jeg vinder den sikkert ikke, men I skal bare vide,
at jeg er med i finalen."
Hun sagde, "Bare rolig, min dreng."
"Jeg går hen i kirken, og så tænder jeg et lys for dig."
Et par dage senere vandt jeg prisen.
PULITZERPRISEN
Folk spurgte, "Hvordan vandt du en Pulitzer?"
"Vær sikker på, at din mor går hen i St. Judes Church på Guam
og tænder et lys for dig."
STOLTE AF DEN 7. PULITZER
DEN MEST ANERKENDTE AVIS I DETROIT
Jeg havde lige vundet Pulitzerprisen.
Jeg var på toppen, og jeg havde frygtelig hjemvé.
De indfødte på Guam hedder Chamorros.
Vi har et ord på chamorro, mahålang.
Mahålang er en længsel, hjemvé.
Du længes efter duften af din ø.
Jeg talte med en ven, og hun sagde,
"Den eneste måde, man kan formidle den længsel på, er ved at høre til."
Jeg gjorde det til min mission...
at høre til, at finde andre chamorros og fortælle de historier.
Jeg er én af 250.000 chamorros på denne planet.
Jeg er på en mission, og jeg er passioneret
omkring at tage billeder af hver enkelt af dem.
Vi overlevede.
Vi overlevede kolonimagter lige fra spaniere til amerikanere
til besættelsesmagter som Japan.
Vi er robuste.
Det vil jeg gerne dokumentere.
NERGIS MAVALVALA ASTROFYSIKER
Jeg spillede squash.
Jeg gik på MIT. Der var ingen kvindehold i squash.
Jeg måtte spille på herrernes hold.
Det gav mig ret meget glæde,
når jeg gik på banen med en mand, som kastede et blik på mig...
Dengang var jeg lille og spinkel.
...og sagde, "Den klarer jeg."
Og de anede ikke, hvor god jeg var.
Jeg fik stor glæde ud af at vinde den kamp
mere end nogen anden kamp.
Der er noget i mig, der trives ved
at være undertippet.
I det pakistanske samfund er der et ønske om,
at alle familier får en dreng.
Min mor fortalte, at når nysgerrige mennesker spurgte,
"Vil du ikke have en dreng?"
Så svarede hun, "Hvorfor har jeg brug for det? Jeg har Nergis."
Jeg voksede op i Pakistan.
Det var et interessant miljø for mig.
Jeg voksede op i en zoroastrisk familie,
jeg gik i katolsk skole i et ekstremt muslimsk samfund
og var selv glødende ateist fra barnsben.
Det var konstant modsætningsfyldt.
Beskeden fra vores forældre var, "Der er ingen fremtid for jer her."
"I må rejse væk."
"Vi har ingen penge til at sende jer afsted for."
"I kan kun komme af sted på et studielegat."
"I må selv klare det, børn."
Det var drømmen.
Det ændrede retningen i mit liv,
som intet andet har gjort.
Et stykke tid tænkte jeg, at jeg skulle være læge.
Det er klassisk asiatisk tænkning.
Der er kun få ting, du kan tillade dig at blive.
Du kan blive læge, ingeniør
eller advokat. Jeg læste for langsomt til det sidste.
Jeg kunne ikke holde ud at skære i dyr,
så det tog medicinen af hylden.
Så var der ingeniørgerningen. Men da jeg tog på universitetet,
lærte jeg en identitet som forsker,
at stille spørgsmål, som ingen har svaret på.
Det kunne være dig, der fandt svaret.
Du kan blive videnskabskvinde og være en del af opdagelsen.
I 2015 blev vi for første gang i stand til
at observere gravitationsbølger fra kollisionen af to sorte huller.
Einsteins relativitetsteori havde forudsagt dem
100 år tidligere, og vi havde lige set en.
Teorien var korrekt.
Vi har tænkt om universet, at det er tomt og uberørt,
og det er ingen af delene.
Det er fyldt med popcorn, rifter og revner.
Men den del, jeg er interesseret i, er bølgerne.
To objekter som sorte huller, som kredser om hinanden og støder sammen,
producerer bølger.
Og vi, der er langt fra, hvor kollisionen sker,
burde være i stand til at se dem. Hvorfor er de interessante?
Fordi bølgerne giver os viden om de sorte huller.
Hvorfor er de sorte huller vigtige?
Fordi sorte huller er universets byggesten.
Hvis vi vil forstå, hvordan universet er sammensat,
må vi forstå sorte huller. Hvis man vil forstå sorte huller,
skal vi måle deres tyngdekraft, fordi de ikke afgiver lys.
Det er dét, mit arbejde har handlet om.
At være minoritet har påvirket mit liv på mange måder.
Den mest betydningsfulde er total ro i at være ukonventionel.
At være outsider til normen.
Uanset om det handler om at være tilpas med at være homoseksuel,
da det var meget svært at være,
eller at arbejde med fysik- eksperimenter, som alle mente
ville gå i vasken, og som du ikke burde forsøge.
At være anderledes er okay.
At være videnskabskvinde, sydøstasiatisk,
af pakistansk-amerikansk afstamning, at være homoseksuel,
eller at kunne sige de ting og have succes inden for videnskab,
har betydet, at andre kan forestille sig det for sig selv.
KATHY MASAOKA AKTIVIST
Når japaner-amerikanere er i samtale med hinanden,
spørger vi ofte hinanden, "Hvilken lejr sad din familie i?"
JAPANERE FORSVIND HVID MANDS TERRITORIE
Men i min familie talte vi aldrig om det,
og jeg vidste ikke nok til at spørge.
Når Pearl Harbor blev nævnt i skolen,
så følte jeg, at alle kiggede på mig.
Jeg var flov, men forstod ikke hvorfor.
Vi vidste ikke, hvem vi var.
Jeg tænker på alle os, som gik igennem en identitetskrise,
fordi vi prøvede at være amerikanere.
Og det betød, at man ikke var farvet, at man var hvid.
Jeg så de andre med japansk baggrund klumpe sig sammen, og jeg følte,
at jeg ikke ville være sammen med dem.
Da jeg tog til Japan, var det en del af den søgen.
Hvis jeg ikke passer ind her, så passer jeg måske ind dér.
Det var chokerende og sørgeligt at finde ud af, at det gjorde jeg ikke.
Jeg bliver aldrig japaner.
Jeg følte, min fremtid smuldrede væk.
Men på en eller anden måde kom jeg tilbage.
Jeg fandt de asiatisk-amerikanske studier.
NED MED THIEU REGIMET
We are the children of the migrant worker
We are the offspring Of the concentration camp
Sons and daughters of the railroad builder
Who leave their stamp on America
Vietnamkrigen viste os, hvordan verden så på os...
INGEN KALDTE MIG FED JAPSER
...som et eksempel på, hvordan fjenden ser ud.
Igen var vi fjenden, vi blev ikke betragtet som amerikanere.
For første gang kunne jeg lide at være japansk-amerikansk
omkring ligesindede.
Men vi marcherede ikke som dem.
Det var som asiatisk-amerikanske.
Brothers and sisters all around the world
Vi vidste ingenting. Vi havde ingen evner.
Vi så et behov og sagde, "Vi må arrangere noget."
Vi fik mange af vores ideer fra Black Panther.
Man skulle tjene folket
og starte projekter, som der var behov for, såsom velfærdsprogrammer,
forældregrupper, sundhedsmesser og sundhedsklinikker.
Efter nogen tid begyndte vi at tænke over, hvordan det hele var forbundet
til lejrene og vores oplevelser som japaner-amerikanere.
Kravet om kompensation blev større.
Selv hvis vi ikke vandt, måtte vi kæmpe.
Vi mente ikke, at en undskyldning var nok.
Vi krævede økonomisk kompensation.
"UNDSKYLD" ER IKKE NOK
Vores gruppe krævede, at der kom høringer, ikke kun i Washington D.C.,
hvor man hører på lærde og lovmagere.
Men man hører folket tale.
Efter 48 timer fik vi besked på at pakke sammen og rejse.
Mine børn skulle ikke føle byrden af skam
og føle afvisningen fra deres amerikanske ligesindede.
Denne inhumane, ondsindede behandling fandt sted
i gode gamle USA, og ikke i Gestapo, Tyskland.
Det er svært at tro, ikke?
Det var en stor øjenåbner.
Det var første gang, jeg hørte folk tale om lejrene,
folk som lignede min mor.
Hun kunne ikke fortælle sin historie,
og hendes families historie skulle fortælles.
Min mors familie blev fjernet fra deres gård i Californien
og sat i Gila River koncentrationslejren i Arizona.
Jeg tror, at jo mere jeg lærte,
jo mere forstod jeg, hvad det egentlig betød,
hvordan den første generation kom hertil
og overvandt alle lovene og uretfærdighederne.
De kunne ikke blive borgere, de kunne ikke gifte sig.
De måtte ikke eje jord, de kunne ikke stemme.
Alt det, og de blev her, og så kom de i koncentrationslejre
og mistede det hele.
Hvordan kommer man videre efter det?
Min mors
fremtid blev drastisk ændret af lejrene.
Hun var meget vred, meget stolt,
men på samme tid var hun blevet knust af lejrene.
Jeg tror ikke, mange forstår
dybden af det tab.
Den lovgivning, jeg skal skrive under på,
godkender en kompensation til hver enkelt af de 60.000 overlevende.
Vi indrømmer skyld.
Det, der skete for os, skete for mange andre.
De blev indespærret, fjernet fra deres hjem,
og det er ikke så usædvanligt i dette land eller i verden.
MARCH FOR LIGHED OG RETFÆRDIGHED
Arven fra kampen for erstatning forbinder os og gør os solidariske.
SOLIDARITET FOR ENHVER PRIS
MOD ULOVLIG FÆNGSLING
Forandring tager lang tid.
MINORITETER MÅ STÅ SAMMEN
Vi bygger noget nyt op fra bunden,
og det vil opretholde os i det lange løb.
Jeg er her måske ikke
til at se, hvad der kommer ud af det,
men vi prøver,
og det lyder idealistisk, men at ændre verden,
at ændre systemet,
ændre de systemer, der ikke tjener os.
ASIATER IMOD APARTHEID
CLIFF KAPONO SURFER/FORSKER
Jeg vandt videnskabs- konkurrencen, da jeg var 16.
Der er en virus, der løber løbsk
på O'ahus nordlige kyst på rejefarmene.
Jeg lavede et lille eksperiment, faktisk en COVID-test for rejevirus.
Dommerne tvivlede på, det var mig.
Men ingen hjalp mig. Jeg lavede det i skolen.
Dommerne kvalificerede mig.
Man får en gratis tur til den internationale konkurrence.
Nogle gange er det i Puerto Rico, Tyskland.
Og jeg tænkte bare, jeg skulle på rejse.
Jeg spurgte, hvor det var. Det var i Arizona.
Hvor er Arizona?
Det var så tørt og varmt.
Mit indre kompas sagde, at noget var forkert.
Jeg skal finde ud af, hvor Hawaii er lige nu.
Vi gik rundt med vagter til kongrescenteret,
og jeg sprang ud af rækken og begyndte at løbe.
"Der er én, der slipper væk."
Jeg spurtede flere gader og kom ud af byen.
Jeg kom til et bart område og så mig rundt, og der var bjerge
hele vejen rundt, solen stod højt, og min næse begyndte at bløde,
og jeg var ved at besvime.
Jeg tænkte, "Jeg er ved at dø. Jeg skal bare hjem til Hawaii."
Jeg vidste, jeg ikke kunne rejse langt væk.
Da jeg voksede op, kan jeg huske,
at jeg hadede at gå i skole. Det var møgkedeligt.
Så snart klokken ringede, kom min far for at køre os til stranden.
Det var dér, læringen startede for mig.
Min far sendte os på stranden og sagde,
"Hent noget tang ved kysten."
Når han kom tilbage, fortalte han os de hawaiianske navne,
og at de også havde latinske navne.
Det er videnskab.
Det samme med surfing.
Vi lavede tang-videnskab
og tog brætterne og surfede.
Man skal forstå, hvor strømmen er, og hvordan vinden blæser.
Hvordan bevæger sandet sig? Hvor er topbølgen? Tidevandet?
Der var så meget viden i legen,
som gav mig et sjovt syn på videnskab.
Videnskab var en magisk kraft, man kunne kommunikere med verden på.
Det var en sjov mulighed, der viste sig,
for at få en doktorgrad i kemi i Californien.
Forlade det eneste, jeg havde kendt, og starte noget, jeg ikke
ved, hvad er eller handler om. Men det var noget anderledes.
Den første racisme,
jeg mærkede, fordi jeg var fra Hawaii, kom i Californien.
Jeg kom i konflikt med de andre surfere om,
hvor jeg skulle surfe, hvem jeg skulle surfe med.
Der var en masse regler, som jeg ikke anede eksisterede.
Der var en surfer, der kom tæt på mig, og han skubbede til mig.
Han sagde, "Tag hjem til, hvor du kommer fra."
Jeg var så ked af det.
Jeg sagde, "Jeg tager gerne hjem."
"Jeg har ikke lyst til at være her."
"Jeg skal ikke forklare mig selv til dig."
Jeg sagde til ham, at jeg kommer fra havet.
"Hvor kommer du fra?"
"Ved nogen af jer, hvor I kommer fra?"
Jeg kom for at få en doktorgrad, og det var et ansvar, der lå hos mig.
"Hawaiianeren med doktorgraden skal hjælpe os."
Der var meget pres på mine skuldre for at være nogen.
Jeg ville bare være i havet.
Jeg integrerede den teknologi, vi udviklede i laboratoriet
i et eksperiment for at se,
om der var molekylære aftryk i havet, som vi kunne se
og som deles af surfere over hele verden.
Et sidste forsøg på at blive på studiet.
En forfatter skrev til mig, og jeg gav et interview.
Og så fik jeg et opkald fra New York Times,
som ville lave en forsidehistorie.
GØR HAVET OS SYGE? SURFERNE HAR SVARET
Interviews og opkald fra NBC, NPR og Nat Geo.
Jeg var nørden på instituttet og bevægede mig i den kreds.
Det var så vigtigt for mig,
fordi det at få den internationale anerkendelse,
jeg vidste, at de historier, de skrev,
ikke var mine, de var mit folks.
Det gav mig rygstødet til at vende hjem.
Når jeg er hjemme, kan jeg være mig selv.
15 EMIGRANTHISTORIER FRA ASIATERE OG STILLEHAVSBEBOERE
Tekster af: Cathrine Bragenholt