Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Paljud ameeriklased ei näe mind ameeriklasena.
Me ei räägi sama keelt.
Meil pole ühtset religiooni, ühtset identiteeti.
AASIA PÄRITOLU AMEERIKLANE
VAIKSE OOKEANI SAARTE ELANIK PÄRISMAINE HAVAILANE
Miks Vaikse ookeani Aasia saarte elanikke üldse kuidagi eristatakse?
Kes sa oled?
Kuidas sa ennast näed?
Mis on sinu identiteet?
SANDRA OH NÄITLEJA
Oled sa Aasiast pärit ameeriklane? Kanadalane?
Ameeriklane?
Ja ma väga tahaks öelda, et mul on mingi lähenemine,
et ma ei ole neist ükski või ma olen seda kõike.
Arvan, et suur osa minu maailma mõistmisest, nii teadlik
kui alateadlik, on see, et olen...
aasialanna valges ühiskonnas.
Arvan, et suur osa sellest võitlusest ja mõistmisest...
on olnud eelkõige seotud identiteediga.
Tõeline võitlus on sügavalt isiklik.
Aga ma arvan, et võidelda tuleb teisi võitlusi,
kus keegi palub sul teha mingi aktsenti,
näha välja teatud moodi ja nii edasi,
kus sa pead ennast tõeliselt alla suruma.
Kui hakkasin sellest aru saama,
seda vähem läheb see mulle korda.
KUNSTIKOOL
Mind puudutas ja mõjutas
väga tugevalt telesaade "Fame"
See oli see asi,
mida ma teha tahtsin. Nagu need lapsed seal saates.
Aga see teekond, et leida kogukond,
kes on sarnase taustaga ja samasugused nagu mina,
on olnud aeglane.
Kui meid oli veel vähe, olime nii laiali.
Umbes nagu Dan on Havail...
teeb seal oma tööd.
John Cho teeb oma tööd seal.
Meid ei saanud olla rohkem kui üks.
See oli...
üksildane tunne, sest süsteem on selline.
Sinu enda vaatenurk.
Igal pool saab midagi õppida,
isegi seal, kus sind eriti ei taheta.
Mõnes mõttes on need parimad õppimiskohad.
Kuidas ellu jääda, kui sind ei taheta?
Või sind ei austata?
Siis olid teised ajad.
Pooled "Grey anatoomia" näitlejatest ei olnud valged
ja see oli suur asi. See oli peaaegu nagu...
Ärme sellest räägi.
Teeme selle ära ja vaatame, kas keegi märkab.
Oi, see on tõeline hitt!
See tunne on mulle tuttav,
kuigi ma loodan, et see on unustatud.
See on tunne, kust ma tulen,
et teeme selle vaikselt ära, nii et keegi ei märka
ja siis ehk saame eksisteerida.
Ma tõesti loodan ja näen,
et selline mõtteviis on iganenud.
Nüüd tahan jutustada ainult neid lugusid,
kus tegelased on kultuuriliselt mitmekülgsed.
See ei ole lihtsalt see, et ma käin ringi, söön kimchit
ja räägin Korea filmidest.
Asi pole üldse selles.
Aga see on nende kihtide avamine,
mis varem oli suletud.
Miks? Sest tol ajal oli see peavoolus
lihtsamini vastuvõetav.
Valgetelt näitlejatelt ei tuleks mõttessegi küsida,
kuidas on 20selt valge näitleja olla?
Või 30-, 40- ja 50-aastaselt?
Seda ei saa neilt küsida, kuigi peaks.
Kogu see nime teema, ma ei teadnud, et seda saab valida!
YIA VANG KOKK
Keegi ei öelnud mulle,
et oma nime saab vahetada.
Nii paljud mu Aasia sõbrad,
eriti hmongid, tegid seda.
Ma oleks valinud Optimus Prime või midagi.
See oleks üliäge!
Hmongi kokk poolfinaalis
Minu nimeks jäi ikkagi Yia.
WISCONSINI RAADIO 13. VEEBRUAR, 2023
„Yia“ tähendab hmongi keeles sõna otseses mõttes malmpanni või vokki.
Hmongi lastele tundus see naljakas: "Kus Pann on?"
"Mitte see, aga see teine!"
Mu noorem vend on Gong Hmong,
mis tõlkes tähendab "Jumala õnnistus."
Tema saab õnnistuse ja ma olen pann!
Ma sündisin Ban Vinai
pagulaslaagris Põhja-Tais.
Tulin USAsse,
kui olin nelja ja poole aastane.
Kasvasin üles Wisconsini väikelinnas,
kus enamik olid valged ja siis meie Vangide pere.
Ma ei tahtnud olla hmong.
Elasin lapsepõlves kahte erinevat elu.
Hmongi keeles on ameeriklane meekah.
Koolis elasin meekah elu ja kodus hmongi elu.
Kõige tähtsam oli sulanduda.
Isegi isa ütles meile, et peame raamatuid lugema.
Telekat vaatama
Meil ei võinud olla hmongi või aasia aktsenti.
Kui ma räägin nagu nemad, käitun nagu nemad,
ja tean kõike popkultuurist,
siis minu üle ei naerda.
Ma pole veidrik või teistsugune.
Tahtsin olla kindel, et koolis
mu meekah sõbrad, valged sõbrad,
ameeriklastest sõbrad teaksid, et olen ameeriklane.
Olen üks teie seast.
Mu sõbrad võtsid mu näost kinni,
tõmbasid mu silmad lahti
ja küsisid: "Kas sa näed nüüd paremini?"
"Kas sa näed nüüd paremini?"
Arvasin, et sõbrad teevadki nii.
Naersin kaasa: "Ma arvan küll."
Kujutage ette, et oled 8-aastane poiss,
ema annab sulle kooli lõunasöögi kaasa.
Ta tegi väga palju tööd, et meie eest hoolt kanda.
Ainus asi, mida ta oskas, oli kokkamine.
Ja lõunalauas lapsed narrisid sind,
et su toit haiseb ja ei tahtnud sind enda lähedale.
Teate, mis ma tegin? Viskasin toidu minema,
et mul oleks sõpru, et ma oleks lahe.
Tulin koju ja valetasin emale,
et sõin kõik ära.
See oli 8-9-aastane Yia, eks?
Kerime sealt 30 aastat edasi
ja mul on selle lapse pärast häbi, sest ta ei teadnud.
Kui ma saaks tagasi minna ja talle öelda,
siis ma ütleks: "Ära muretse."
"20 aasta pärast hakatakse sulle kõike „aasia-päraselt“ selgitama.
Kui hea on kalakaste
ja kuidas nad avastasid austrikastme või isegi:
"Oo jaa, mul on kodus Srirachat."
Mul valged sõbrad, meekah sõbrad, kes nüüd ütleks:
"Jah, ma sõin seda,
see oli krevetipastaga
ja see oli väga maitsev," ja sa vastad:
"Jah, see on meie tavaline teisipäevane õhtusöök."
Lapsena, kui toimusid suured aiapeod,
kõikidel meestel olid lõikelauad,
suur lihunikunuga.
Kõike hakiti käsitsi,
topiti käsitsi ja tehti
tädide, emade ja vanaemadega vorstikesi.
Nad aitasid teha riisi või nuudleid
või mässisid ja praadisid.
Kõik poisid veetsid aega grilli ääres.
Mu isal olid tangid ja ta ulatas need mulle.
Sa treenid terve elu selleks hetkeks,
et võiksid grilli ääres liha keerata.
Mäletan, et läksin tuppa: "Ema, ema. Ma lõhnan nagu isa."
Mul oli küljes selline puusuitsu lõhn,
see oli nii äge.
Oma valgete ameerika sõpradega ma sellest ei rääkinud.
Ma põgenesin selle kutsumuse eest.
Mu isaga juhtus väga hull õnnetus.
Ta oli mu kangelane.
Ta võitles sõjas ja jäi ellu.
Ta tõi meid Ameerikasse.
Mõtlesin endamisi: "Kui isa sureb, siis tema pärand
läheb koos temaga."
Sellest päevast suhtusin ma hmongi toitu teisiti
ja hmong olemisse teisiti.
Ma tunnen, et minu ülesanne...
on mäletada meie lugu ja meie toitu.
Selles toidus on midagi, mis mu hinge kosutab.
See imeline hmongi sinepileht,
mis on hautatud seakaelakontidega,
see imeline vürtside kooskõla. Kui võtad ampsu sinepilehest
ja rasvasest sealihast,
imeline, kui see huuli puudutab.
Hmongi lapsed teavad seda maitset.
Selles on midagi kaunist,
kui hammustad värsket hmongi kurki.
Iga kord, kui see mu suus plahvatab,
olen tagasi 10-aastasena oma vanaema köögis.
Ta viilutab mulle värskelt aiast korjatud kurki.
Mõistes, et see ma olen, see on osa minust,
siis tahan seda teistega jagada.
Vaatad enda esivanemate ohverdusi.
Sa võtad selle endaga kaasa ja liigud edasi.
Ühel päeval ohverdad ise järgmise põlvkonna jaoks,
et nemad saaksid kasvada.
See on hmongiks olemine.
Jooksin sellest nii kaugele, et tekkis ring.
Jõudsin algusesse tagasi.
Armastan hmong olemist.
Ja kui keegi tahab sellest minuga rääkida,
siis olen alati valmis.
Mu vanemad ütleks,
et ma vaidlesin palju vastu
ja käsutasin väga palju.
AMANDA NGUYEN AKTIVIST
Vietnami kultuuris peetakse tütre suurimaks kingituseks
sõnakuulelikkust - hiu tao.
Ma pole kunagi olnud hiu tao.
NAISTE MARSS WASHINGTONIS
Ma vaidlen sellele kindlalt vastu, et aasia kogukond on vaikne.
See on puhas stereotüüp ja toetab „eeskujulikku vähemuse“ müüti.
Ajaloos on palju Aasia päritolu Ameerika aktiviste.
Neist lihtsalt ajalooraamatutes ei räägita.
Mu vanaema võitles Vietnamis Prantsuse okupatsiooni vastu.
Ma pärinen vastuvaidlevate inimeste vereliinist.
Mu nimi on Amanda Nguyen.
VÄGIVALLA-SEADUS
Poleks iial arvanud, et pean taluma veelgi suuremat ebaõiglust
kui päeval, mil mind vägistati.
Õppisin Harvardis astrofüüsikat.
Viimasel semestril mind vägistati.
Mäletan, et kõndisin peale vajalike protseduuride tegemist haiglast välja.
Ma polnud iial varem mõistnud, mida tegelikult tähendab üksindus,
kui just sellel hetkel.
Mulle anti taksokupong, et saaksin sõita tagasi ühikasse, kus mind vägistati.
Alles pärast juhtunut
sain enda kogemusest aru,
kuidas vägistamisohvreid pidevalt taasohvristatakse.
Sain teada, et minult võetud proovid hävitatakse 6 kuu pärast,
kuigi seaduses on säilitamiskohustus 15 aastat.
Tundsin, et Ameerika kriminaalõiguse süsteem on mind alt vedanud.
Mõistsin, et mul on valik.
Leppida ebaõiglusega
või algatada ise muutusi.
Otsustasin seaduse ümber kirjutada.
Seaduse nimi on:
"Seksuaalvägivalla ohvrite õigused."
Osa sellest on proovide säilitamise kohustus.
Sul on õigus enda patsiendiandmetele.
Sul on õigus enda politseiraportile.
Enne seaduse jõustumist puudus ohvritel see õigus,
üle kogu Ameerika.
Kui üleriigiline seadus vastu võeti,
siis mäletan, et kõndisin Lincolni memoriaali treppidel.
Ja röökisin südamepõhjast.
Tundsin, nagu needus oleks murtud.
See oli minu jaoks õiglus.
Nii tundus mulle õiglane.
Mu armastus tähtede vastu sai alguse enne minu sündi.
Mu vanemad oli Vietnami paadipõgenikud,
kes kasutasid navigeerimiseks tähti,
et vabadusse jõuda.
Mu ema lahkus koos kolme pereliikmega,
tema noorem õde Number 11,
vend Number 3 ja poeg Number 2.
Nad ujusid ja jõudsid paadi peale,
seal oli automaatrelvad...
Viet Cong olid neid märganud.
Mu ema pöördus Number 3 poole:
"Peame minema, muidu sureme."
Nad pääsesid.
Kuna oli torm, siis laev hakkas uppuma.
Aga suur laev tuli ja päästis nad ära.
Viskas neile köie, mis oli sõna otseses mõttes eluliin.
Ta ütles, et sa lihtsalt võtadki ühe liigutuse korraga,
üks samm korraga.
Kui küsitakse, kuidas ma otsustasin USA valitsuse vastu minna,
või ÜRO vastu,
siis mõtlen emale, kes pidi vältima valvureid, automaatrelvi,
tormis köiest üles ronima,
ja mina pean kõigest saatma senaatorile e-kirja.
Kui oma vägistamisest rääkisin, oli see tugevalt stigmatiseeritud.
Sõbrad ja lähedased arvasid, et ma ei peaks seda tegema.
Kaasa arvatud muidugi
teised noored Aasia naised.
Ma mõistan, millest see tuleb.
Seega ma ei pane pahaks, kui keegi otsustab
ellujäämise nimel vaikida.
Tahan, et teised teaksid, et kõige võimsam relv
on meie hääl.
Pole midagi kahetsenud.
MEIE OLEME TULEVIK
VÕIDELGE SEADUSE NIMEL
DJ REKHA MUUSIK
Mu elus on kolm parimat päeva.
Esimesel parimal päeval kohtasin oma kaaslast.
Väga imal, ma tean.
DJ REKHA ESITLEB
Teine parim päev oli SummerStage.
SUMMERSTAGE
See oli mu karjääri parim päev.
Kolmas parim päev on see, kui sain garaaži parkimiskoha...
peale 14 aastat ootamist.
Tõeline New Yorgi jama.
Kellena ma ennast identifitseerin?
Oleneb, kus ma olen ja kes küsib, sest mu identiteet muutub.
Kindlasti olen ma DJ, kunstnik, kuraator.
Identiteet on nagu...
sama libe tee nagu selles filmis osalemine.
Mu vanematel oli keelatud armastuse abielu
60ndate lõpus Indias.
Nad sündisid eraldumise ajal
piirkonnas, mis on nüüd Pakistan
ja kolisid siis Inglismaale.
Ja vahetult enne mu viiendat sünnipäeva kolisime me USAsse.
Kelleks mu vanemad tahtsid, et ma saaksin?
Seda ma võin öelda, et DJ-ks saamist nad ei tahtnud.
Seda jama nad kindlasti ei tahtnud.
Mu ema külastas Inglismaad.
Üks laul oli seal parajasti suur hitt.
Ema tõi mulle selle kasseti.
Albumiks oli Malkit Singhi "Up Front."
Seal oli veel üks väga hea lugu,
sõnadega: "Valge mehe diskot me ei tantsi."
See oli väga poeetiline.
Enda 16ndaks sünnipäevaks
tahtsin korraldada Bhangra peo.
Tahtsin, et kõik kannaks India riideid.
Ma ei vihanud ennast üldse,
pigem vastupidi.
Pidu toimus meie keldris.
Kui ma DJ-na alustasin, siis olin
aktiivne kogukonnaaktivist.
INDIALASED PELGAVAD TÄNAVAL LIIKUDA
Olin osa liikumisest, mis oli alguse saanud
80ndatel New Jerseys toimunud vägivallalainete ajal,
mille pani toime end „Dotbustersiks“ nimetav rühmitus.
DOTBUSTERID PEKSID INDIA MEEST
Korraldasime raha korjamiseks pidusid.
RÜNNAKUTE PROTESTIMIITING
Need asjad olid minu jaoks lahutamatult seotud,
ruumi loomine, kogukonna hoidmine ja DJ-töö.
Kui ma DJ-na alustasin, seostati bhangra-muusikat
alam- ja töölisklassiga, taksojuhtidega,
mitte spetsialistidega,
seda muusikat kuulavad Punjabi inimesed.
Ma tahtsin luua ruumi, kus me lähme täiega peale.
Me mängime just seda muusikat.
Idee oli mängida just sellist muusikat.
Mulle meeldib hip-hop. Mängime seda.
See võttis natuke aega, aga rahvale läks see peale.
Teise aasta suveks oli järjekord ümber kvartali.
Kell 19 avasime uksed, väike tantsutund,
Basement Bhangra tantsutund.
Ärge tehke...
tantsides kobra-liigutusi
See ei ole mingi maotaltsutamine.
Keskööks oli pidu täies hoos.
Rahvast ääreni täis.
Ma tahan, et võimalikult paljud inimesed tantsiksid.
See on mu eesmärk.
BASEMENT BHANGRA JA DJ REKHA
Mõtlen paljudele Basement Bhangra muusikaprojektidele,
mis said toimuda ainult New Yorgis.
Peale 9/11 rünnakut muutus see veelgi olulisemaks,
eriti kannatasid habeme ja turbanitega sikhi mehed.
Peale 9/11 katastroofi toimus meie kogukondades hirmsaid asju.
Korraldasime sündmuse 9/20,
üheksa päeva peale 9/11, me polnud kindlad, kas peaks seda tegema.
Klubiomanik ütles: "Raker, see tuleb ära teha."
Siis õppisin, et pidu peab alati kestma.
Pidu ei tohi lõppeda.
Taipasin, et see pole ainult pidu. vaid ühine ruum.
BASEMENT BHANGRA TASUTA TANTSUTUND
MUUSIKA DJ REKHA VISUAALID LUZID
Ma töötan uute artistidega,
õpin neilt midagi ja nemad minult.
Palju rohkem Lõuna-Aasia inimesi on hakanud muusikat tegema.
See on tore.
Osa sellest on täielik jama ja osadel on palju eeldusi.
Mingit piiri ületades on meie vastutus
ka teised üle selle piiri aidata.
Mul on hea meel, et paljud asiaadid on edukad
ja paistavad silma,
aga küsimus on, kelle koha me ära võtame?
Me ei saa olla õnnelikud, sest keegi töötab nüüd kontoris.
Ja see üldine vaimustus võimu ümber on lihtsalt nõme.
Tuleb kriitiline olla.
Peame võitlema kõikide inimeste allasurumise vastu.
CONNIE CHUNG AJAKIRJANIK
Kui ma teleuudistes tööle hakkasin,
siis nägin enda ümber ainult valgeid mehi.
Need olid mu ülemused, kolleegid,
konkurendid, intervjueeritavad, kõik olid valged mehed.
Uudistestuudios olin ma üksik hunt.
Ma otsustasin, et hakkan ka valgeks meheks.
Võtsin nende käitumismalli üle.
Bravuurika, mulle-on-kõik-lubatud suhtumise ja ropu suuga.
Ma olin väga ropu suuga.
Ja see ei sobinud üldse, sest ma olin ju...
väike lootoseõis,
kelle suust tuli ainult roppusi.
Iga kord, kui keegi mõne rassistliku või seksistliku märkuse tegi,
tulistasin midagi sarnast vastu.
Mu ülemus küsis: "Ütle, miks ma sind palkasin?"
Vastasin: "Sulle meeldib, kuidas ma su särke triigin."
Tema arvates oli see kohutavalt naljakas.
Ta käskis mul seda teistele uuesti ja uuesti rääkida.
Mõtlesin endamisi: "Pagan, miks ma seda ütlesin?"
"Loll olen või?"
See oli lihtsalt minu käitumisviis.
Minu viis seksistlike ja rassistlike sigadega
toime tulla.
Vabandust.
Mu vanemad sündisid Hiinas,
mul on neli vanemat õde, kes kõik sündisid Hiinas.
Mina sündisin ainsana USAs.
Ja ma olin "järjekordne tütar."
Ma sündisin ja kasvasin Washington D.C.-s
Kui ma sündisin,
siis mu isa helistas haiglast: "Jälle tüdruk."
"Otsige teie talle nimi."
Mu õed vaatasid filmiajakirju.
Nad leppisid kokku, et avavad ajakirja ja esimene nimi on minu nimi.
Ajakirjast tuli näitlejanna Constance Moore.
Nii sai minust Constance, aga mind kutsuti Connie'ks.
Kui mu ema USAsse tuli,
ei osanud ta ei inglise ega hiina keelt lugeda ega kirjutada
Umbes 8-9-aastaselt õpetasin ma teda lugema.
Kasutasin oma kuldseid raamatuid ja väikeste laste raamatuid,
õpetasin teda allkirja kirjutama,
et ta saaks kodakondsuse.
Aga talle oli see väga raske.
Mu vanemad õed olid kamandavad ja valjuhäälsed.
Nad ainult latrasid.
Mina olin vaikne,
vaoshoitud, arglik tüdruk, kes iial suud ei avanud.
Vanemad olid šokis, kui teleuudistesse tööle läksin.
22.00 UUDISED
Mu õde ütles: "Meie väike Connie, kujutage ette."
"Räägib miljonitele inimestele."
"Kes oleks uskunud, et meie väike Connie..."
Ma pööritasin silmi...
"No palun."
Mu vanemate jaoks oli tragöödia. et neil poega ei sündinud,
sest Hiina traditsioonis peavad sündima pojad,
kes kannavad perenime edasi.
Mu isa andis selle missiooni minule.
Ta kirjutas mulle kirja:
"Ehk saad sina perenime edasi kanda."
Ja seda ma alateadlikult tegingi.
Ühel päeval helistas mulle ajakirjanik
Connie Wong, kes oli nime saanud minu järgi.
Ma küsisin, kas ta teeb nalja?
CBS UUDISED
Tema vanemad küsisid: "Mis nime sa endale tahaksid
nüüd, kui oleme USAs?"
Ta oli ainult kolme-nelja-aastane.
Ta nägi mind telekas
ja vastas: "Kas Connie või Elmo."
Ta avastas terve generatsiooni Aasia tüdrukuid,
kelle nimi oli Connie.
Connie Wong otsustas kirjutada
"New York Timesi" arvamusartikli
kõikidest leitud Connie'dest.
Toimetaja leidis isegi fotograafi,
kelle nimi oli Connie Aramaki.
Ta kogus kõik need Connied kokku,
mul hakkasin pisarad jooksma.
Iga kord, kui sellele mõtlen, tulevad pisarad silma.
See on uskumatu pärand, millest ma isegi ei teadnud.
Kõik need minu järgi nime saanud Connied on lihtsalt ebareaalne.
Ujumine on olnud mu elus nii kaua, kui mäletan.
Ma ei mäleta aega, kui ma poleks vees olnud.
SCHUYLER BAILAR SPORTLANE / AKTIVIST
Kuna ma ei käitunud eriti tüdrukulikult,
duširuumis või riietusruumis,
siis mind kiusati:
"Sa polegi tüdruk, sa oled maskeeritud poiss."
Ma vahetasin riideid oma autos.
Sisenesin naiste riietusruumi trikoos ja ilma särgita,
see oli mu võimalus pääseda duširuumi
ilma kiusamiseta.
Kui ma hakkasin sooidentiteedile mõtlema,
siis juurdlesin, et ehk ma polegi naine.
Võib-olla olen mees.
Mõtlesin, mis spordist saab.
Mis ujumisest saab?
Kuidas ma saaks sporti edasi teha,
kui prooviksin olla transseksuaalne?
Mul oli leping Harvardi ujumismeeskonnaga,
naiskonnaga, kui täpne olla, kui mu ravi lõppes.
Kui ma enda naistreenerile kõik ära rääkisin, siis ta vastas:
"Ma ei tea, kuidas, aga mõtleme midagi välja."
Selle aasta jooksul pakuti mulle kohta meeste võistkonnas,
sest meeste treener ütles:
"Kui sa oled mees, siis uju minu võistkonnas."
HARVARDI UJUMINE JA SUKELDUMINE
Selline toetus treenerite poolt
oli tõeline õnn, et ma sain olla mina ise,
transsoolise mehena meeste tiimis.
Kui ma transina kapist välja tulin,
ma ei viitsinud kõigile seletada.
Tegin põhjaliku Facebooki postituse:
"Tere, ma olen transsooline.”
"Siin on infot, mida see tähendab."
"Ujun edaspidi meeste võistkonnas."
Ütlesin kõigile internetis.
Mul on kolm Korea vanavanemat,
Halmeoni, hal-abeoji ehk vanaema-isa,
mu ema poolt.
Ja siis vanatädi ehk keun-imo.
Halmeonil on Facebook, nii et enne postituse avaldamist
ma blokeerisin ta ära.
Meil on paar ühist sõpra,
palusin neil halmeonile mitte rääkida:
"Ma räägin ise, kui on õige aeg."
Siis kulus mul umbes kuu, et talle kiri kirjutada.
"Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo, ma räägin teile, sest armastan teid."
"Ma hindan teid väga ja soovin teid oma ellu."
Olime emaga väga mures.
Võib-olla meid ei lubata enam kunagi nende majja.
Võib-olla nad ütlevad lisaks minule ka minu emast lahti.
Istusime köögilaua taha.
Lugesin kirja ette.
Lõpetasin sõnadega: "Armastan teid."
Ja jäin ootama.
Mu vanaisa reageeris esimesena,
hakkas aeglaselt plaksutama ja ütles:
"Tulid lõpuks kapist välja?"
Ma olin hämmingus, et ta selliseid väljendeid teab.
Ta soovis mulle õnne.
Oleme emaga täiesti jahmunud ja ei oska midagi öelda.
Keun-imo pigistas mu kätt
ja hakkas teed keetma. Ta oli oma armastuse edasi andnud.
Halmeoni, kelle pärast ma kõige rohkem muretsesin,
jõllitas mind range pilguga
ja ütles: "Ma teadsin seda."
"Nüüd võid olla poiss. Saad olla mees."
"Aga tütred hoolitsevad oma vanemate eest."
"Schuyler, sul on endiselt kohustus, oma vanemate eest hoolitseda."
Olin sellega nõus.
Need sõnad - bumo-hyodo - ehk hoolitse oma vanemate eest
on vanaema käekirjaga mu masektoomia armi juurde tätoveeritud,
mu südame kõrvale.
Minu austusavaldus talle
ja kõikidele tugevatele naistele mu perekonnas.
Mu vanaema on Põhja-Koreast.
Ta kõndis jalgsi Pyongyangist Souli, et põgeneda,
vahetult enne, kui Korea kaheks jagati.
Ta oli 13-aastane, kui kõndis koos emaga
ja tuli siia, et kasvatada mu ema.
Seetõttu kannan endas sügavat väärtust,
mida see tätoveering sümboliseerib.
Kui ma laps olin, siis öeldi mulle sageli erinevaid
kohatuid kommentaare mu välimuse kohta:
"Segarassi beebid on kõige ilusamad."
"Oled nii eksootiline."
"Asiaadid ja valged on kõige seksikamad."
Seda ütlesid täiskasvanud, eakaaslased, õpetajad.
Fetišistlikud märkused mu välimuse osas,
milles põimusid rassism ja misogüünia.
Siis vahetasin ma sugu.
Nüüd näeb maailm mind asiaadist mehena.
Mis on väga erinev kogemus.
Nüüd tunnen, nagu mind polekski olemas.
Sageli öeldakse, et ma pole piisavalt mehelik.
Paljud näevad asiaatidest mehi naiseliku, nõrga ja allasurutuna.
Nii nähakse ka transsoolisi mehi.
Mu mehelikkus on minu.
Pole midagi, kui sa seda ei näe, või midagi muud arvad.
Võid mõelda mu mehelikkusest mida iganes - ma tean, kes olen.
Mu rassiline ja sooline identiteet on mind sundinud
otsima sisemist tasakaalu.
Nüüd mõtlen sellest kui superjõust.
KUMAIL NANJIANI KOOMIK / NÄITLEJA
Kõige närvilisemaks muutun siis, kui keegi tuleb minu juurde
ja ütleb: "Sa meeldisid mulle selles..."
ja see paus "selle" ja järgneva vahel
on alati väga närvesööv.
"Haroldist ja Kumarist" saan aru.
See oli kümme aastat enne minu karjääri.
See juhtub kõigi teistega ka.
Hasaniga, Aziziga.
Kali ja Hariga.
See juhtub meie kõigiga.
Ma ütlen alati sama asja, kui keegi ütleb:
"Sa oli "Suure paugu teoorias" nii äge!"
Ma vastan: "Ei, see on teine vend."
Jah.
On olnud veidraid juhtumeid.
Mis toimub?
Hakkasin stand-upi tegema kohe peale 9/11 sündmusi.
Sain just Xboxi.
Alati, kui lavale astusin, siis tajusin publikus pinget.
Nad ootasid: "Kas ta mainib midagi?"
Püüdsin seda mitte mainida.
Aga see ei toiminud. Ma pidin sellest rääkima.
Ma läksin lavale ja kui esinesin näiteks baaris,
siis järsku olid kõik mind vaadates veidi pinges
ja ma ütlesin: "Ma olen Pakistanist."
"Me oleme need head tüübid." Nii ma ütlesin.
"Kus on Osama?"
Seda küsiti mõnel korral.
Peale paari korda sain aru,
et need ei ole üksikud juhtumid.
Seda juhtub ka edaspidi.
Pean välja mõtlema, mida vastata.
Mind kutsuti terroristiks ja mu vastus oli:
"Kui ma olen terrorist,
kas sa tahad minuga tüli norida?"
"Kus Osama on?"
"Ei tea, pole teda koosolekutel pikalt näinud."
Kui keegi midagi ütleb, sa vastad sellele
ja publik lihtsalt hullub.
Nad armastavad seda.
Ma avastasin, et "Call of Duty" mängus
on ühe taseme nimi Karachi, kus ma üles kasvasin.
Väga imelik.
Su kodulinn on nüüd lahinguväli.
Mitu punkti sa saad?
Minu jaoks on identiteedi kujundamine endiselt kestev protsess.
Ma ikka veel ei tea.
Küsisite, kellena ma end identifitseerin.
Pakistanlasena.
Wikipeedias Pakistani-ameeriklane.
Ma ei tea, mida see tähendab.
Ma ei tunne ennast pakistanlasena, sest see pole enam minu kodu.
Ja ma ei tunne ennast ameeriklasena, sest teie liikmelisus
grupis sõltub sellest,
kuidas teised grupiliikmed sind näevad.
Ja ma saan aru, et paljud ameeriklased ei näe mind kunagi ameeriklasena.
Ma ei tunne ennast sellena.
Sa pead leidma midagi, mis on täiesti sinu oma.
Kui ma olin väike, siis armastasin filme ja telesaateid.
Kino, tele, videomängud.
Mu elus oli pikk periood, kus vaatasin iga päev ühe filmi.
"Star Wars" ja "Star Trek," „Gremlinid“ ja „Tondipüüdjad,“
"Indiana Jones" ja kogu see värk.
Vaatasin ka palju Bollywoodi filme.
Ja kujutlus sellisest tugevast,
vaiksest mehest, kes kunagi ei kurvasta ega tunne hirmu,
see on Bollywoodi filmides päris levinud, eks?
Kasvasin üles neid asju idealiseerides,
olla see stoiline mees, kes hoolitseb oma pere eest
ja teeb pahadele lõpu peale.
Nüüd olen aru saanud, et selline mehelikkuse kontseptsioon
oli minu jaoks väga kahjulik.
Ei tohi olla kurb
ega hirmul. Mehelik on olla vihane.
Nüüd, kui ma lavale lähen, siis tahan rääkida sellest,
et oma tunnete mõistmine ja nende väljendamine
on tugevus. Viha ei ole tingimata tugevus.
Öelda, et ma midagi kardan, on samuti tugevus.
Nüüd, kui teen stand up'i,
tahan olla keegi, kes on minu sarnane
ja nendest asjadest rääkida.
Kuigi ma olen edukas ja väga õnnelik,
on minu sees neid asju...
mis mind hirmutavad.
MADELYN YU MEDITSIINIÕDE
Ma tulin USAsse 70ndate lõpus
ja läksin otse Kansas Citysse.
Kui ma Filipiinidelt siia lendasin,
ütles minu kõrval istuv naine: "Te olete mu esimene asiaat."
Ta ütles seda nii üleolevalt,
et ma vastasin mitte eriti viisakalt:
"Te olete mu esimene lollpea."
Ma olin terve lennu Kansas Cityni vait.
70ndatel ja 80ndatel oli siin suur õdede puudus.
Väga paljud omavalitsused üle terve USA
sõitsid Filipiinidele ja värbasid Manilas
nii palju õdesid kui võimalik.
Sama palka, mis ma peaõena sain aastaga
Filipiinide intensiivis,
teenisin USAs ühe kuuga.
Minu lugu ei erine kuidagi teistest filipiinlannadest,
kes tulid siia otsima rohelisemat muru
ja paremaid võimalusi oma perele.
USAsse jõudes olin ma 25-aastane.
Jätsin maha oma abikaasa ja väikese beebi.
Ta oli vaid paarikuune.
Ma saatsin pool palgast iga kuu koju tagasi.
Mul oli tohutu koduigatsus.
Ma olin väga-väga üksildane.
Kodus oli selline lugu: "Manila, Manila."
Keegi mängis seda ühel jõulupeol
ja ma hakkasin lahinal nutma.
Mu abikaasa ja neli last kolisid samuti siia
ja me jäime New Jerseysse.
Jäin 2019 pensionile, kui olin 46 aastat õena töötanud.
Plaanisime alustada mu abikaasa pensionipõlve 2020. aasta novembris,
pidime minema maailma rändama.
Värsked uudised leviva koroonaviiruse kohta.
USAs on surnud vähemalt 19 inimest.
2020. aasta märtsis vaatasime telekat
ja mu abikaasa jäi tukkuma nagu tavaliselt.
Olime lastega FaceTime'i kõnes, sest me ei saanud ju enam kohtuda.
Nad ütlesid mulle, et isa ei näe hea välja.
Sellest sai alguse tõeline õudusunenägu.
Ta viidi haiglasse, kus ma töötasin.
Paar päeva hiljem kutsusid pereliikmed mulle kiirabi.
Ka minul oli COVID.
"Kes mu abikaasa eest hoolitseb, kui ta koju tuleb?"
"Mina olen õde ja pean seda tegema."
"Ma pean ellu jääma."
Parajasti oli Suur nädal ja ma usun palvete jõusse.
Suurel Reedel tundsin, et mind justkui kanti üles.
Ülestõusmispühal nägin palatiaknast vikerkaart
ja sõnasin endamisi: "Ma jään ellu."
Mu abikaasa oli kolmandat nädalat intensiivis.
Arstid hoidsid mind kursis, mis ravimeid talle manustati,
kuidas hingamisaparaati seadistati ja ma sain kõigest aru.
Ma olen ju intensiivraviõde.
Kui mulle öeldi, et teatud ravim on lisatud,
kukkus mu süda saapasäärde.
Sain kolm viimast tundi tema kätt hoida.
Preester õnnistas teda, lugesime Püha Roosipärja palvet,
lapsed jätsid FaceTime'is hüvasti ja ma sosistasin talle:
"Papa, sa võid nüüd minna."
Kuidas sellest edasi liikuda?
Palvetan tema eest iga päev.
Viin iga nädal tema hauale lilli.
Mul on kuus lapselast.
Käin Filipiinidel sugulastel külas,
osalen missioonidel.
Ütlen alati tagalogi keeles:
"Ung hindi maronong sap ang hinding, ah hindi mararating saparo on ang."
"Kui sa ei mäleta, kust tuled,
ei jõua sa kunagi kohale."
Meil on ainult üks elu. Tee midagi olulist.
Kui kasvad vaesuses, on sul suurem tahe sellest välja tulla.
HAROON MOKHTARZADA ETTEVÕTJA
Kui lund sadas ja oli vaba päev,
siis kutsusin sõbrad kokku lund lükkama.
Meil oli muruniitmise äri.
Õppisin mustkunsti ja hakkasin etendusi andma.
Seda peab vaid veidi raputama.
21.08, 5.12.1993
Pole vaja kahelda. Need on kõik sõlmes.
Mul oli kogunenud sadu dollareid raamatukogu trahve.
Pakkusin raamatukogule välja, et teen mustkunstietendusi.
Vastutasuks trahvide kustutamise eest.
Nad olid nõus.
Mind kutsuti Hirmsaks Harooniks.
18.03 17.10.1993
Minu sündimise päeval ründasid venelased Afganistani.
Ma veetsin seal kolm aastat.
Mu isa vahistati vastupanuliikumise toetamise eest.
Kui ta kuus kuud hiljem vabastati,
siis otsustasime sealt lahkuda.
Mokhtarzadad olid tegelikult üsna jõukad.
Inflatsiooniga kaotas afgaani kogu oma väärtuse.
Midagi ei jäänud alles.
Kui me Ameerikasse tulime,
kolisime mu ema vanemate 2-toalisse korterisse
Marylandis.
Kuueliikmeline pere ja lisaks vanavanemad.
Ei tea, kuidas me mahtusime.
Olime nagu silgud pütis.
Meil ei olnud üldse raha.
Ma sain tasuta koolilõunat.
Enne söögivahetundi löödi lapsed lahku.
Sind kutsuti nimepidi ja vaadati, kas oled nimekirjas.
Kui sain õiguse soodustatud koolitoidule, mõtlesin: „Nüüd me jõuame kuhugi.“
Ma kasvasin üles teadmisega,
et meie rahvas kannatab tohutult.
Mu ema rõhutas meile pidevalt, et meil on väga vedanud
ja sa pead tegema kõik mis võimalik,
sest miljon inimest sooviks olla sinu asemel.
See mõjutas tugevalt minu ambitsiooni.
Keskkoolis olin turundusettevõttes praktikal.
Õppisin seal veebilehti tegema.
Neid müüdi ettevõtetele tuhandete dollarite eest.
Ma sain aru, et iga ettevõte, võib-olla isegi iga inimene
vajab oma veebilehte.
Äkki ehitame midagi, mis ehitab veebilehti?
Ja nii saigi alguse FreeWebsi idee.
Eriti hea, kui sul on vennad, kes oskavad koodi kirjutada.
Haarasin nad punti ja ütlesin: "Ehitame selle valmis."
Me alustasime Websiga, kui olin Marylandi ülikoolis lõpukursusel.
Meil oli vaja riistvara,
servereid, kus kõike hoida.
Me kolisime selle ühikast korterisse ja siis eraldi kappi.
Ühel päeval kukkus kõik maha.
Kõik veebid olid maas.
100 000 veebilehte istub serveris, mida me tööle ei saa.
Me ei saa seda käima. See oleks olnud lõpp.
Lõpuks helistasime Delli, kust öeldi,
et mõnikord on probleem tolmus:
"Tehke see lahti, tõmmake kaabel välja ja puhuge selle peale
nagu Nintendo kassetti,
pange see uuesti paika ning lülitage uuesti sisse."
Me teeme kasti lahti, tõmbame juhtme välja, puhume selle peale,
paneme tagasi, lülitame sisse ja kogu asi läks uuesti käima.
Siin oli kaks võimalikku tulemust.
Ja üks tulemus oleks olnud väga erinev.
Kogu tulevik rippus juuksekarva otsas, sõltudes ühest tolmukübemest.
Mu vanematele ei jõudnud päris täpselt kohale,
kui edukaks me olime saamas,
kuni me ütlesime, mis summa eest me ettevõtte maha müüsime.
Kümme aastat peale alustamist.
See oli peaaegu 120 miljonit dollarit.
Istusime vendadega arvuti ees
ja uuendasime oma panga kontojääki.
Järsku ilmus palju nulle.
Alles siis tundus see tõeline:
"Mu perega on kõik hästi."
18.03 17.10.1993
Oma järgmise idufirma
tegin siis, kui avastasin väga tüütu probleemi,
kui sa ei leia oma tasulisi liitumisi üles.
Nii sündis Truebill.
Tehnikamaailmas on selline nimetus nagu ükssarvik.
See on ettevõte, mille väärtus on üle miljardi.
Me müüsime selle ettevõte 1,3 miljardi eest.
Mõtlesin, mida teha,
et olla selle vääriline?
Olen oma elus piisavalt saavutanud.
Ma hakkan oma arvamust avaldama ja looma ruumi,
kus moslemikogukonnal oleks oma hääl.
Seega investeerin sõltumatusse ajakirjandusse.
Ja seetõttu olen püüdnud saata Gazasse toiduabipakke.
Ja seetõttu aitasin rahastada kooli
Afganistani orbudele.
Püüan Twitteris inimesi kritiseerida,
kui ma tunnen, et nad pole ausad või levitavad valeinfot.
Kui mina, kes ma olen olnud siin riigis nii edukas,
kui mina ei tohi sellest rääkida, siis kes seda teeb?
Kes võib?
TAMMY DUCKWORTH SENAATOR
Mäletan, kui olin armees
noore ohvitserina lennukoolis.
Armee pani üles pildi,
milline näeb välja ideaalne armeeohvitser.
Ja see oli kandilise lõua, karmide näojoonte ja blondi siilisoenguga mees.
Mõtlesin, et selliseks ma küll kunagi ei saa.
Sain keset missiooni haavata ja mind toodi Iraagist välja.
Mäletan, kui pihta sain.
Ja kuidas püüdsin meeleheitlikult kopteriga maanduda.
Mu jalad olid puruks ja käsi sisuliselt küljest rebitud.
Ma ei teinud midagi muud kui tulin teadvusele,
püüdsin lennata, minestasin ja tulin jälle teadvusele.
Segadus, valu, meeleheide,
sest pidasin ennast vastutavaks, et olen piloodina läbikukkunud.
Sõdurina ja ohvitserina läbikukkunud.
Hiljem selgitati mulle,
et püüdsin oma meeste eest hoolt kanda.
Ja pärast seda on mul kõik korras.
Peaasi, et sain sõdurina töötada.
Esimest korda kandideerides rääkisin,
et olen Ameerika revolutsiooni laps.
Mu vastane debatil vaatas mind üleolevalt ja ütles:
"Jah, kindlasti tulid su vanemad Taimaalt siia.
et George Washingtoniga võidelda."
Nagu see oleks võimatu. Pidin teda parandama.
"Jah, mu esivanemad võitlesidki George Washingtoni eest."
Ma olen poolenisti valge ja poolenisti aasiat.
Mu ema on etniliselt hiinlanna, kes on kasvanud Tais.
Ta peab end tailannaks.
See oli saatuse sõrm.
Mu vanemad kohtusid tänu Vietnami sõjale.
Mu isa oli Aasias sõdimas.
Ta armus mu emasse.
Ja ta abiellus mu emaga, mitte nagu paljude teiste tailannadega juhtus.
Ja siiani saan kirju minuvanustelt Tai-Ameerika noortelt,
kes otsivad isa.
"Ta nimi oli Bob ja ta oli armees seersant."
See murrab mu südame.
Pärast Vietnami sõda Kagu-Aasias segapäritolu
lapsena üles kasvada ei olnud lihtne.
Kui mu isa poleks emaga abiellunud, poleks minul ega mu emal
olnud mingit tulevikku,
sest kõik teadsid, et ma olen sõduri laps.
Teised lapsed ütlesid, et ma olen suur ja kohmakas,
sest ma olin teistest palju pikem.
"Sina ja su isa haisete nagu juust."
Hakkasin ennast alles siis hästi tundma,
kui kolisime Havaile.
Tais kutsuti mind luk khrung.
Luk on laps ja khrung on pool, ehk siis poolik laps.
Havail öeldakse hapa, mis on ka pool,
aga see tähendab segu. Ehk siis midagi positiivset.
See oli esimene koht, kus hakkasin oma identiteeti kujundama.
Ma olin põhikoolis, kui isa töö kaotas
ja me langesime perega vaesusesse.
Veensime emaga isa USAsse kolima.
Ema ei saanud tulla, sest tal polnud veel elamisluba
ega ka viisat
ja meil polnud ka selleks raha.
Kui me Tais Havai lennule läksime, siis ema ütles mulle,
et nüüd vastutan mina.
Mina pidin olema ema eest, aga meil oli väga raske.
Meil polnud midagi.
Lõpuks oli meil isaga suur tüli ja ma ütlesin:
"Sina enam ei vastuta, sest sa ei teeni raha."
"Ma lähen ise tööle."
Marssisin alla Waikiki Beachile ja sain töö reklaamlehtede jagajana.
See oli meie pere esimene päris sissetulek.
Ma müüsin roose,
petsin rannas võrkpalli mängides turiste.
Teesklesin, et olen tavaline kohalik tüdruk,
me olime kambas mõne kohaliku poisiga, kes läks turistide juurde:
"Mängin teie vastu selle tüdrukuga."
Ma mängisin lollikest: "Kas mina saan mängida?"
See oli meie versioon filmist "Valged mehed ei oska hüpata."
Tavaline taks oli viis taala mängu eest.
Ma olin väga hea.
Ma pole iial rohkem tööd teinud, kui vaesena.
Ma olin iga päev surmväsinud.
Mu isa oli surmväsinud.
Kui me saaks inimesi veidi aidata,
anda neile veidi hingamisruumi.
Need on seisukohad, mida ma täna toetan.
LÕPETAGE NAISTEVASTANE SÕDA
Ma ei ütleks, et ma olen ülepingutaja.
Ma lihtsalt sattusin olukordadesse ja püüdsin ellu jääda.
Tahtsin terve elu kopteripiloot olla.
Poliitikasse sattusin juhuslikult,
sest mind ärritas, et riik ei kanna veteranide eest hoolt.
Ma ei püüdnud midagi saavutada
ja esimene kord ma ei võitnud.
Inimesed räägivad, nagu mul oleks tohutu saavutusvajadus,
aga ma ise näen kedagi,
kes püüab ellu jääda ja edasi liikuda.
See on asiaatidele omane.
BOWEN YANG KOOMIK
Me olime Hiina piiblilaagris,
Kaljumägedes ühes majakeses.
Lapsed osutusid väga lahedateks ja kiimas kristlastest teismelisteks,
kes mängisid kitarri ja sebisid omavahel.
Ma polnud üks nendest.
Minu valuuta oli naljakas olemine.
Ja ühes sketšis paluti mul mängida Austin Powersit
ja teda jäljendada.
Ma vist ütlesin: "Jee, baby."
Kõik purskasid naerma.
Ja ma sain aru, et seda ma tahangi terve elu teha.
Vaatasin keldris "Saturday Night Live’i" ja "MADtv-d" ning teisi sketšisaateid.
Ma olin sõltuvuses.
Sellest sai minu identiteet,
olla keskkoolis impro-grupi liige
käia Denveri Bovine Metropolis teatris esinemas
koos 33-aastaste meestega, kellel olid alkoholiprobleemid.
15-aastasena sättisin kogu oma elu selle ümber.
Rääkisin sellest väga tagasihoidlikult ja häbelikult, eriti oma vanematele.
Püüdsin seda unistust neile söödavaks teha.
Mitte mingil juhul poleks sõubisnis olnud neile sobiv valik,
kui nad tundsid, et on nii palju ohverdanud:
"Miks sa peaksid tegema lühisketše?"
Ühel päeval olin Christina Yang ja järsku leidsin
end talle valetamas ja oma karjääri ohtu seadmas
ja nõustusin abielluma ja sõrmust kandma ja pruut olema.
Ma armastasin Sandra Oh rolli "Grey anatoomias" nii väga,
et mõtlesin New Yorgi ülikoolis keemiat ja meditsiini õppida,
sest ma tahtsin olla Christina Yang.
Jäin arstiteaduse ettevalmistusõppesse kuni lõpuni.
Ja asi oli selles,
mida meedia kujutas
ja mida mu vanemad pidasid turvaliseks.
Tegin MCAT-i testi teist korda
ja tühistasin oma tulemuse
keset testi.
Ma helistasin oma vanematele: "Ma ei suuda seda teha."
"Ma ei tea, mida ma tegema hakkan, aga ma mõtlen selle välja."
"Aga ma pean seda tegema."
"Saturday Night Live’i" katsed kestsid tegelikult paar aastat.
Mu mänedžer tuletas meelde: "SNLi katsed käivad."
Saad saatesse esitada viieminutilise salvestuse oma tegelaste ja jäljendustega.
Mul ei olnud eriti Aasia päritolu avaliku elu tegelasi, keda eeskujuks võtta.
Tegin Ken Jeongi järele, SoulCycle'i instruktorit,
Michiko Kakutani paroodiat.
See lõppes nii, et ma karjusin täiest kõrist,
et Jeffrey Eugenides on mingi häkk või mis iganes.
Ma lihtsalt mängisin erinevate autorite
ja kirjandustegelastega.
Ma valisin sellel teel kuidagi imekombel vabama suuna.
Mõtlesin: „Teen seda lihtsalt katsena ja teen, mida tahan."
"Seda ei näe keegi ja ma ei pääse nagunii edasi.“
"Las ma lihtsalt naudin seda."
Ma sain rolli pilootepisoodis
„Awkwafina on Nora Queensist“
samal suvel, kui SNLi oma video saatsin.
Võtted toimusid hiina restoranis.
See oli õhtusöögistseen ja me sõime puuseeni,
parti ja praetud riisi.
Seal olime mina, B.D. Wong, Awkwafina, Lori Tan Chinn,
kolmest erinevast mikrokultuurist Aasia näitlejat.
See oli väga valgustav kogemus
olla võtteplatsil teiste asiaatidega, ma ei pidanud end selgitama,
ei pidanud õigustama oma kohalolekut
ega olema kõrvaline või pelgalt dekoratsioon.
Ma mõistame teineteist.
Ja ma arvan, et võtsin selle rahu ja enesekindluse
ka oma viimasesse SNLi proovikatsesse.
"Nora Queensist" võtete vahel
andsin oma telefoni assistendile: "Kui 212 number helistab,
siis pane võte seisma, sest ma pean sellele vastama."
Ja see kõne tuli.
BOWEN YANG AASIA PÄRITOLU NÄITLEJA
Mulle pakuti SNLis näitlejana tööd.
Väga poeetiline, et see juhtus "Nora" võtteplatsil, koos Awkwafinaga,
koos teiste aasia näitlejatega,
et mu elus toimus pööre
ja kõik muu muutus koos sellega.
Jah.
MANNY CRISOSTOMO FOTOGRAAF
Sain praktikakoha "Pacific Daily Newsis."
AVALDATUD GUAMIL
Uue tegevtoimetajaga.
AMEERIKA PÄEVA ALGUS
Ütlesin, et olen valmis seal veetma kolm-neli kuud
ja enda reporterioskusi lihvida.
VARU VÄHENEB, VEEPUUDUS UKSE EES
Ta vaatas mind ja ütles: "Ma lugesin su kirjutisi
ja sa ei ole piisavalt hea, et reporterina töötada."
Jumal küll.
Ma armastan ajakirjandust.
Ma tahan seda edasi teha.
Ta küsis: "On sul fotograafina kogemusi?"
"Jah, olin aastaraamatu fotograaf."
Sain oma maksutagastuse,
ema ostis mulle mereväebaasist kaamera
ja ma hakkasin pilte tegema.
Ma olin fotolaboris assistent.
Aegajalt
tulid toimetajad fotolaborisse
ja ma olin ainukesena kohal: "Keegi tõi neid veidraid
muteerunud puu-ja juurvilju."
"Kas saad neid pildistada?"
Ja ma tegin pilti kokkukasvanud melonitest.
KAKSIKUD
Ülekasvanud kurkidest ja deformeerunud kõrvitsatest.
ELUSTIIL SUURED MANGOD
Muteerunud juurviljad ja puuviljad oli mu esimene projekt.
Lahkusin mandrile, et fotograafiat õppida ja tööd teha.
Ma olin 20ndate lõpus.
Paar reporterit veetsid mõned aastad
Michigani alaealiste õigussüsteemi...
USALDAGE SÜSTEEMI
...ja selle vigu uurides.
Olin selle projekti juhtiv fotograaf...
120 KADUNUD PÄTTI
..."Detroit Free Pressist."
Ja siis ma hakkasin mõtlema,
et tahan teha midagi keskkoolis.
Veeta aasta keskkoolis.
Valisin ühe kooli välja.
See asus Edela-Detroitis,
kus paljud autotehased on suletud, seal on palju töötust.
Ma osalesin tundides,
pildistasin sportlasi, väljavisatuid,
pildistasin rasedaid teismelisi.
Ma osalesin lõpuballil nagu hooliv isa.
Need olid minu lapsed, ilusti riides,
kõik nägid nii kenad välja ja ma olin väga uhke.
Peale loo avaldamist nomineeriti mind Pulitzeri preemiale.
Ma helistasin oma emale.
"Ema, ma olen Pulitzeri kandidaat,
see on väga-väga suur asi."
"Ma ilmselt ei võida, aga sa võiksid teada,
et olen finalist."
Ema ütles: "Ära muretse, poeg."
"Ma lähen St. Jude'i kirikusse ja süütan sulle küünla."
Paar päeva hiljem võitsingi.
PULITZERI PREEMIA
Minult küsitakse, kuidas seda võita?
Ja ma vastan, et veenduge, et teie ema süütab Guami St.Jude'i
kirikus teile küünla.
MEIE 7. PULITZER
DETROIDI AUHINNATUIM AJAKIRI
Võitsin Pulitzeri preemia.
Olin oma karjääri tipul, aga samal ajal igatsesin väga koju.
Guami põlisrahvas on charmorros.
Charmorro keeles on sõna mahålang.
Mahålang tähendab koduigatsust.
See on soov hingata oma saare õhku.
Rääkisin sellest oma sõbraga ja ta vastas:
„Ainus viis igatsust leevendada on tunda, et kuulud kuhugi.“
Sellest sai minu missioon...
kuuluda, leida teisi chamorrosid, rääkida nende lugusid.
Ma olen üks 250 000st chamorrost siin planeedil.
Mul on missioon ja kirg
pildistada neist iga viimset kui üht.
Me jäime ellu.
Me elasime üle koloniaalvõimud hispaanlastest kuni USA-ni,
ja vallutajad nagu Jaapan.
Me oleme vastupidavad.
Ma tahan seda dokumenteerida.
NERGIS MAVALVALA ASTROFÜÜSIK
Ma olin squash'i-mängija.
Olin MIT-s magistriõppes. Naiste squash’i võistkonda ei olnud,
nii et pidin mängima meestega.
Ja see pakkus mulle tegelikult salajast rahulolu,
kui läksin väljakule mehega, kes viskas mulle ühe pilgu,
olin siis väike, sitke noor tüdruk
ja ütles: „Ah, see on lihtne.“
Neil polnud aimugi, kuidas ma mängida oskasin.
Sellise mängu võitmisest sain suuremat rahuldust,
kui millestki muust.
Üks osa minust lausa naudib
sellist autsaideri rolli.
Pakistani kultuuris on iga perekonna
suur soov saada poeg.
Ja kui uudishimulikud inimesed küsisid:
"Kas te ei taha poega saada?"
siis mu ema vastas: "Milleks mulle poeg? Mul on ju Nergis."
Ma kasvasin üles Pakistanis.
Minu jaoks väga huvitav keskkond.
Kasvasin üles Zoroastriani peres,
käisin äärmiselt islamistlikus riigis katoliku koolis
ja olen lapsest peale paadunud ateist.
See oli pidev vastandumine.
Meie vanemad kinnitasid meile, et meil puudub seal tulevik:
"Peate mujale rändama."
"Aga meil ei ole selleks raha."
"Ainus võimalus on saada stipendium,
ülejäänu on teie kätes."
See oli minu unistus.
See muutis minu elu
rohkem kui miski muu.
Mõnda aega plaanisin arstiks saada.
Klassikaline asiaatide unistus.
Sul on ainult paar lubatud valikut.
Sinust võis saada arst, insener,
või advokaat, aga selle jaoks ma loen liiga aeglaselt.
Ma ei talunud mõtet loomade lahkamisest,
seega arstikarjäär ei tulnud kõne allagi.
Seega jäi alles inseneeria. Kui ma kolledžisse jõudsin,
sain teada et on võimalik hakata uurijaks
ja küsida küsimusi, millele kellelgi pole vastust.
Ja sina võid olla see, kes vastuse leiab.
Sa võid olla teadlane ja sa võid olla avastaja.
2015 õnnestus meil esimest korda
vahetult vaadelda gravitatsioonilaineid, mis tekivad kahe musta augu kokkupõrkel.
Neid ennustas Einsteini relatiivsusteooria juba sada aastat varem
ja nüüd olime ühte oma silmaga näinud.
Seega teooria oli õige.
Mõtleme, et kosmos on tühi ja puhas,
aga see pole midagi sellist.
See on täis sähvatusi, laineid ja rebendeid.
Mind huvitab just see laineline osa.
Kui kaks objekti, näiteks musta auku, tiirlevad teineteise ümber ja põrkuvad,
siis tekivad lained.
Me oleme sellest kokkupõrkest väga kaugel,
aga peaks neid laineid nägema. Miks need lained peaks meid huvitama?
Sest lained toovad meile infot nende mustade aukude kohta.
Miks meid peaks need mustad augud huvitama?
Sest need on universumi ehituskivid.
Kui me tahame aru saada, kuidas universum on ehitatud,
siis peame musti auke mõistma. Et neid tundma õppida,
peame mõõtma gravitatsiooni, sest nad ei peegelda valgust.
Ja see ongi minu töö.
Vähemuses olemine on mu elu väga-väga palju mõjutanud.
Ja kõige olulisem on täielik mugavus olla teerajaja,
olla peavoolus autsaider.
Olgu selleks valmisolek olla kväär sellel ajal,
kui on tõeliselt raske olla kväär
ja töötada füüsikakatsega, mida kõik pidasid
ette läbikukkunuks ja rumalaks.
Olla teistsugune pole vale.
Juba see, et olen teadlane ja samal ajal Lõuna-Aasia päritolu,
või Pakistani-ameeriklane ja kväär
ning suudan kõige selle juures teaduses edukas olla,
annab ka teistele võimaluse seda enda jaoks ette kujutada.
KATHY MASAOKA AKTIVIST
Kui Jaapani-ameeriklased kokku saavad,
siis küsime teineteiselt sageli: "Mis vangilaagris su pere oli?"
JAPSID PRESSIVAD VALGETE NAABRUSESSE
Minu peres sellest kunagi ei räägitud
ja ma ei osanud ka küsida.
Kui meile keskkoolis Pearl Harborist räägiti,
siis tundus nagu vaataksid kõik minu poole,
mul oli piinlik, teadmata, miks.
Me ei teadnud, kes me olime.
Me kõik oleme läbi teinud identiteedikriisi,
kus proovime olla ameeriklased.
Ja „ameeriklane“ ei olnud värviline inimene, vaid valge
Nägin teisi Jaapani-ameeriklasi grupis ja tundsin,
et ei taha nendega koos olla.
Jaapanisse minek oli osa sellest eneseotsingust:
"Kui ma Ameerikasse ei sobitu, siis ehk sobitun siia,"
aga šokeeriv tõde oli see, et ma pole
ja minust ka kunagi ei saa jaapanlast.
Ma tundsin, et mul puudub tulevik.
Kuidagi jõudsin ma siia tagasi.
Leidsin Aasia-Ameerika õpingud.
LÕPETAGE THIEU NUKUVALITSUS
Me oleme migrantidest töölisklassi järeltulijad
Me oleme koonduslaagri vangide järeltulijad
Raudtee-ehitajate pojad ja tütred
Kes jätavad oma jälje Ameerikasse
Vietnami sõda näitas, kuidas inimesed meisse suhtusid...
VIETNAMLANE EI SOLVA
...sest nägime välja nagu vaenlased.
Jälle olime nagu vaenlased, meid ei võetud ameeriklastena.
Nüüd mulle meeldis olla Jaapani-ameeriklane
ja teistega suhelda.
Aga me ei marssinud nagu Jaapani-ameeriklased,
vaid Aasia-ameeriklased.
Vennad ja õed üle maailma
Me ei teadnud midagi, meil puudusid oskused.
Nägime tühja kohta ja otsustasime midagi organiseerida.
Saime palju ideid Mustadelt Pantritelt.
Inimeste teenimise idee,
käivitades vajalikke algatusi nagu sotsiaaltoetuste õiguste rühm,
vanemate rühm, tervisemessid ja kliinikud.
ÕIGLUS KOHE! HEASTAGE KOHE!
Mõne aja jooksul hakkasime mõtlema, kuidas see on seotud
laagrite ja meie kogemusega olla Jaapani-ameeriklased.
ÜHINENUD NIKKEID
RAHVUSLIK KOALITSIOON HÜVITISTEKS
Nõudmised reparatsioonideks muutusid valjemaks.
Peame võitlema, isegi kui ei võida.
Meile vabandamisest ei piisanud.
Me tahtsime rahalist hüvitist.
VABANDUS EI MAKSA MIDAGI KOHE $25000
Nõudsime, et istungid toimuksid mitte ainult Washington D.C.-s,
ja lisaks õpetlastele ja seadusandjatele
saavad sõna ka inimesed.
Meil kästi 48h jooksul asjad pakkida ja lahkuda.
Ma ei tahtnud, et mu lapsed tunneks häbi
või end äratõugatuna ameeriklastest kaaslaste poolt.
See ebainimlik ja jõhker kohtlemine leidis aset
vanas, heas USAs, mitte Saksa gestaapos.
Raske uskuda, eksole?
See oli väga silmiavav.
Ma kuulsin esimest korda, mida inimesed laagritest rääkisid,
inimesed nagu mu ema.
Tema ei saanud oma lugu rääkida
ja ma tahtsin, et ta perekonna lugu räägitakse.
Mu vanemate pere viidi nende farmist Californias
Gila Riveri koonduslaagrisse Arizonas.
Ja mida rohkem ma teada sain, seda enam mõistsin,
mida see tegelikult tähendas,
kuidas esimene põlvkond siia tuli
ning kõigist seadustest ja ebaõiglusest hoolimata hakkama sai.
Nad polnud kodanikud, ei saanud abielluda,
maad omada ega hääletada.
Vaatamata sellele jäid nad siia ja viidi koonduslaagritesse,
ning jäid kõigest ilma.
Kuidas pärast seda edasi elada?
Nii et mu ema elukäik
muutus peale laagrit drastiliselt.
Ta oli väga vihane, samas uhke,
kuid samas laagris täiesti allasurutud.
Ma ei usu, et ma päriselt hindasin või mõistsin
selle kaotuse ulatust.
Olen allkirjastamas seadust,
millega tasutakse hüvitist igale 60 000 ellujääjale.
Me tunnistame oma viga.
Meiega juhtunu on juhtunud paljudega.
Vangistamine, oma maast ilmajätmine,
selles pole midagi ebatavalist kogu maailmas või siin riigis.
AASIA-AMEERIKLASTE VÕRDSUSE MARSS
Reparatsioonide eest võitlemise pärand on ühtekuuluvus ja solidaarsus.
SOLIDAARSUS IGAL MOEL
OLEME KINNIPIDAMISTE VASTU
Muutus võtab kaua aega.
VÄHEMUSED HOIDKE KOKKU VAIKIMINE = NÕUSOLEK
Me ehitame üles midagi täiesti uut,
see kannab meid ka pikemas plaanis edasi.
Ma ei pruugi olla siin,
et näha, mis sellest tuleb,
aga me anname endast parima,
kõlab idealistlikult, et muuta maailma,
muuta süsteeme,
süsteeme, mis meid ei teeni.
VAHEMERE ASIAADID APARTHEIDI VASTU
CLIFF KAPONO SURFAR/TEADLANE
Võitsin 16-aastaselt teadusvõistluse.
Levis üks viirus, mis möllas kontrollimatult
Oahu põhjakalda krevetifarmides.
Tegin väikese katsetuse, mis oli nagu krevetiviiruse COVID-test.
Kohtunikud: "Kes selle tegi?"
"Mina koolis tegin."
Ja ma võitsin.
Võitja pääseb rahvusvahelistele võistlustele.
Mõnikord on need Puerto Ricos, Saksamaal.
Ma olin elevil, et saan reisile minna.
Küsisin, kus see toimub? "Arizonas."
"Kus see Arizona on?"
Seal oli nii kuiv ja kuum.
Mu sisemine kompass oli täitsa sassis.
Pean välja nuputama, kuhu Havai jääb.
Jalutame koos saatjatega konverentsikeskuse poole,
ma torman sealt rahva seast otsejoones välja ja hakkan jooksma.
Hüütakse: "Meil on jooksik."
Ma sprindin mitu kvartalit järjest ja jõuan linnast välja,
jõuan lagendikule, vaatan ringi ja näen ainult mägesid.
Päike on kõrgel ja mul hakkab ninast verd jooksma,
tunnen, et kohe minestan.
Suudan öelda: "Ma olen suremas. Pean tagasi Havaile saama."
Mõistsin, et ma ei saa kodust kaugele minna.
Üleskasvades ja kooli ajal
ma vihkasin seda, toas olemist.
Nii kui tunnikell helises, ootas isa, et meid randa viia.
Minu jaoks algas alles siis õppimine.
Mu isa saatis meid randa
ja käskis korjata erinevaid vetikaid.
Siis ta õpetas meile nende havaikeelseid nimetusi
ja ladinakeelseid nimetusi.
See oli teadus.
Sama oli ka surfamisega.
Me tegime natuke vetikateadust,
siis haarasime surfilauad ja läksime surfama.
Pead aru saama, kuidas liigub voolus, kust puhub tuul?
Kuidas liiv liigub? Kui suur on laine? Mis on tõus?
Arvestada tuli nii paljude asjadega,
et hakkasin teadust hoopis teistmoodi hindama.
Teadus oli justkui võlujõud, mille abil maailmaga suhelda.
CALIFORNIA ÜLIKOOL
Tekkis selline kummaline võimalus
minna Californiasse keemias doktorikraadi tegema.
Jätta maha ainuke asi, mida ma oskan ja alustada midagi täiesti uut,
millest ma midagi ei tea, aga see on uudne kogemus.
Kogesin rassismi
esmakordselt Californias.
Sattusin teiste surfaritega konflikti,
kus ja kellega ma tohin surfata.
Nii palju reegleid, millest ma polnud kuulnudki.
Üks surfar tuli mulle lähedale ja nagu tõukas mind.
Ta ütles: "Kobi tagasi sinna, kust sa tulid."
Ma olin nii endast väljas.
"Ma tahan väga koju minna,"
"Ma ei taha üldse siin olla."
"Ei pea end selgitama."
Ütlesin talle, et tulen sellest ookeanist:
"Kust sina tuled?"
"Kas te üldse teate, kust te tulete?"
Mul oli tunne, et tulin seda doktorikraadi omandama justkui kohustusena:
"Doktorikraadiga havailane aitab meid."
Nii suur surve oli kellekski saada.
Aga ma tahan ainult ookeanis olla.
Seega sidusin tehnoloogia, mida me laboris arendasime,
ühe teadusprojektiga, et uurida,
kas ookeanis leidub molekulaarseid jälgi, mida saaks tuvastada
ja mis on surfajate vahel üle maailma ühised.
Viimane meeleheitlik katse kooli jääda.
Üks ajakirjanik võttis minuga ühendust ja tegi intervjuu.
Enne kui arugi sain helistati mulle "New York Timesist,"
lugu ilmus teadusrubriigi esikaanel.
KAS MERED TEEVAD MEID HAIGEKS?
Intervjuud ja kõned NBC-st, NPR-ist, "National Geograficust."
Umbes nagu mingi nohikust kuulsus kes liigub uhkes nohikute maailmas.
See oli mulle oluline,
sest kui see üleilmne tunnustus tuli,
sain aru, et need lood, mida tunnustati,
ei olnud ainult minu, vaid minu rahva omad.
See andis mulle enesekindluse, et tagasi koju pöörduda.
Saan kodus olla mina ise.
Subtiitrid tõlkinud Keit Hints