Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Mnogi u Americi nikada me neće smatrati Amerikancem.
Mi nemamo univerzalni jezik.
Nemamo univerzalnu religiju ni univerzalni identitet.
AZIJSKI AMERIKANAC
PACIFIČKI OTOČAN ROĐENI HAVAJAC
Ne shvaćam zašto postoji pojam azijski pacifički otočanin.
A LISTA
15 PRIČA O AZIJSKOJ I PACIFIČKOJ DIJASPORI
Tko si ti?
Kako se vidiš?
Koji ti je identitet?
SANDRA OH GLUMICA
Jesi li Azijska Amerikanka? Jesi li Kanađanka?
Jesi li Amerikanka?
I voljela bih reći da postoji neki holistički odgovor
recimo “sve navedeno” ili “ništa od navedenog”.
Mislim da je velik dio mojeg razumijevanja svijeta, bilo svjesnog
bilo nesvjesnog, svakako bilo to...
što sam Azijka u bjelačkom društvu.
Mislim da je veći dio borbe i razumijevanja...
imao veze s tim identitetom prije svega.
Prava je borba duboko u nutrini.
Ali mislim da morate proći kroz one vidljivije borbe
da će netko od vas tražiti drukčiji akcent,
ili da ćete imati određeni izgled, i tako dalje,
i tad ćete morati smaknuti tog zmaja u svojoj nutrini.
Kad sam to počela shvaćati,
bio je to trenutak kad me više nije bilo toliko briga.
SLAVA
UMJETNIČKA AKADEMIJA
Na mene je duboko utjecala
televizijska emisija Slava.
Činila mi se kao neko mjesto sa stvarima
koje izvode ti klinci, a želim ih raditi i ja.
Ali moj napredak kad sam otkrila zajednicu ljudi
koji su došli iz sličnog okruženja i koji izgledaju identično,
bio je, rekla bih, spor.
Kad nas je bilo malo, bili smo raspršeni.
Onako kao Dan je na Havajima...
ondje radi svoj posao.
John Cho radi svoje ondje, ondje, ondje.
Nije moglo biti više od jednoga od nas.
Ali bilo je...
osjećali smo se usamljenima jer je takav bio sustav.
To je tvoja perspektiva.
U svakoj sobi u kojoj si nešto možeš naučiti,
pa i na mjestu na kojem te ne žele.
Na neki su način te sobe bile najbolja sredstva učenja.
Kako postojati u sobi u kojoj te ne žele?
Ili ne poštuju?
Bilo je to drugo doba.
Činjenica da polovica glumaca u Uvodu u anatomiju nisu bili bijelci,
bila je bitna. Nešto poput...
Nećemo o tome govoriti.
Učinimo to, pa vidimo hoće li nam progledati kroz prste.
Zaboga, sad je hit!
Taj mi je osjećaj poznat,
a mislim i nadam se da je to stari osjećaj.
Osjećaj odakle dolazim.
Probajmo ga ubaciti kriomice da nitko ne primijeti,
pa ćemo možda moći postojati, je l'?
Zbilja se nadam, vidim, ali se još nadam
da je takvo razmišljanje zastarjelo.
Sad me samo zanima pričanje priča
u kojima likovi imaju kulturološku dimenziju.
Ne samo hej, šetat ću uokolo, jesti kimchi
i pričati o korejskoj kinematografiji.
Ne znam. To nije poanta, znate?
Ali bit je u otvaranju te dimenzije
koja je prethodno bila zatvorena.
Zašto? Jer je u to doba bila prihvatljivija
za komercijalne bjelačke priče.
Bijele se glumce ne može pitati:
“Kako je biti bijeli glumac u 20-ima?”
“U 30-ima? 40-ima? A u 50-ima?”
Ne može ih se pitati, ali mislim da bi trebalo.
Stvar je u američkom imenu, da nisam znao da se može odabrati!
Meni to nitko nije rekao,
a nisam znao da možeš tek tako promijeniti ime.
Ali mnogi moji prijatelji Azijci,
posebice oni koji su Hmong, to su učinili.
Odabrao bih Optimus Prime ili slično.
To bi bilo tako kul!
Hmong chef iz Wisconsina polufinalist
Ja sam zapeo s Yia.
JAVNI RADIO WISCONSIN 13. VELJAČE 2023.
“Yia” na našem materinskom jeziku, Hmongu, znači željezna tava ili wok.
Hmong klincima to je bilo smiješno pa bi pitali: “Gdje je Yia?”
“Ne ovaj, nego onaj!”
Moj se najmlađi brat zove Gong Hmong,
što u prijevodu znači “blagoslov Božji.”
On je blagoslov, a ja sam tava!
Rođen sam u izbjegličkom kampu
u sjevernom Tajlandu koji se zvao “Ban Vinai”.
Došao sam u SAD
kad sam imao približno četiri i pol godine.
Odrastao sam u gradiću u središnjem Wisconsinu,
pretežno bjelačkom, a onda se pojavila obitelj Vang.
Nisam želio biti Hmong.
Dok sam odrastao živio sam dvama različitim životima.
Riječ meekah na Hmongu znači “američki”.
Svoj meekah život živio sam u školi, a Hmong kod kuće.
Najvažnija mi je stvar bila uklopiti se.
Čak nam je i otac govorio da želi da čitamo knjige.
Želi da gledamo TV.
Nije želio da imamo Hmong ili azijatski naglasak.
Ako govorim poput njih, ponašam se poput njih,
poznajem pop-kulturne reference poput njih,
neće mi se moći smijati.
Neće misliti da sam čudak i da sam drukčiji.
Htio sam se potruditi da u školi
moji meekah prijatelji, bijelci,
moji američki prijatelji, znaju da sam Amerikanac.
“Jedan sam od vas.”
To su mi bili prijatelji, a uzimali bi moje lice
i uzeli bi moje oči i raširivši ih pitali:
“Vidiš li sad bolje?”
A ja sam mislio da to prijatelji rade.
Pa bih se nasmijao i rekao: “Mislim da vidim.”
Zamislite da ste osmogodišnje dijete,
a mama vam daje ručak da ga odnesete u školu.
Ona je naporno radila kako bi bila sigurna da je njezin dječak dobro zbrinut.
Jedino kako je to znala bilo je kuhanjem.
A onda odeš na ručak, a klinci ti se rugaju
i govore da ti hrana zaudara i da ne žele da im se približiš.
Znate što sam učinio? Bacio sam tu hranu
kako bih imao prijatelje, kako bih bio kul.
Potom bih došao kući i lagao joj
govoreći: “O, da, sve sam pojeo.”
Dakle, to je Yia od osam ili devet godina, je l'?
Premotajmo sad jedno 30 godina potom,
kad osjećaš sram zbog tog djeteta koje nije znalo.
Da se mogu vratiti i reći nešto tom malom,
rekao bih: “Frajeru, bez brige.”
“Za 20-ak godina neazijci će ti prodikovati
kako je riblji umak super,
otkrit će umak od kamenica i govoriti
'O, da, imam srirachu doma, znaš?'”
Znate, moji bijeli prijatelji, moji meekah prijatelji, koji sad kažu:
“Da, jeo sam nešto
u čemu je bila krema od kozica,
i bilo je jako, jako ukusno,” a vi mu odvratite:
“Da, stari, to se u mojoj kući jede običnim utorkom.”
Dok sam odrastao, ako bi bilo veliko slavlje ili tulum u dvorištu,
svi bi tipovi imali dasku za rezanje
i golemi nož ili sataru.
Dakle, sve bi se ručno sjeckalo
a potom bi se punile i pravile kobasice
u kući s tetama, mamama i bakama.
One bi pomogle spraviti rižu ili rezance
ili bi zamatale i pržile hranu.
Svi bi se dečki okupili oko roštilja.
Moj je tata imao hvataljku koju bi mi dodao.
Cijeli svoj život čekate trenutak
kada ćete okretati meso na roštilju.
Sjećam se kako sam ušao i rekao: “Mama, mirišem poput tate!”
Imao sam taj miris spaljenog drveta, miris vatre na sebi,
i mislio da sam jako kul.
Mojim američkim prijateljima, bijelcima, nisam to rekao.
Pobjegao sam od tog poziva.
Moj je tata doživio vrlo tešku nesreću.
Morate znati da je to moj heroj.
Taj se tip borio u ratu i preživio je.
Doveo nas je u ovu zemlju.
A ja sam pomislio: “Umre li moj tata, sve što je on,
njegovo nasljeđe, nestat će s njim.”
Taj mi je dan promijenio način na koji razmišljam o Hmong hrani
i o tome što znači biti Hmong.
Što se mene tiče, moja je uloga...
upamtiti priču i hranu koju jedemo.
Ima nešto u njoj što mi okrijepi dušu kad je jedem.
Ima nešto u smeđoj Hmong gorušici
pirjanoj s kostima svinjskog vrata
i tom prelijepom sudaru začina, svježini smeđe gorušice
i masnoći svinjetine
u trenutku kad vam dotakne usne.
Ako ste Hmong, poznat vam je taj okus.
Znate, ima nešto divno
u svježem Hmong krastavcu koji zagrizem.
I svaki put kad mi prsne u ustima,
to me vrati na ono doba kad sam kao desetogodišnjak sjedio uz svoju baku.
Ona mi je rezala taj krastavac tek ubran u vrtu.
A kad shvatim da sam to ja, da je to dio mene,
želim to podijeliti s ljudima.
Kad vidite kako su se vaši preci žrtvovali.
I potom nastavite graditi na tome.
Jednoga ćete se dana vi žrtvovati za novu generaciju,
kako bi oni mogli rasti.
To znači biti Hmong.
Pobjegao sam tako daleko da sam napravio krug.
Pa sam pohrlio natrag.
I zato volim biti Hmong.
I zato ako netko želi pričati sa mnom o tome,
može. Učinimo to.
Kad biste pitali moje roditelje,
rekli bi da sam bila dosta jezičava
i da sam jako voljela šefovati kao dijete.
AMANDA NGUYEN AKTIVISTICA
Na vijetnamskom je najveći kompliment koji možete dati kćeri
hiu tao, što znači biti poslušna.
Nikad nisam bila hiu tao.
ŽENSKI POHOD NA WASHINGTON
Ja odbijam ideju da je AAPI zajednica tiha.
To je običan stereotip koji ide niz dlaku mitu o primjernoj manjini.
Ima mnogo azijsko-američkih aktivista u našoj povijesti.
Samo što udžbenici povijesti ne govore o njima.
Moja je baka bila borkinja za oslobođenje od Francuza u Vijetnamu.
Dolazim iz obitelji prkosnih ljudi.
Zovem se Amanda Nguyen.
ZAKON O NASILJU NAD ŽENAMA
Nisam mislila da ću morati pretrpjeti veću nepravdu
od onoga što sam prošla na dan kad sam silovana.
Studirala sam astrofiziku na Harvardu.
Tijekom posljednjeg semestra sam silovana.
Sjećam se da sam izašla iz bolnice nakon pregleda za silovanje
i nikad nisam bolje shvaćala pojam usamljenosti
nego u tom trenutku.
Dali su mi kupon za taksi do studentske sobe u kojoj sam silovana.
Tek nakon patnje koju sam prošla
shvatila sam iz prve ruke načine
na koje se žrtve koje su preživjele silovanje retraumatizira.
Kad sam doznala da se ginekološki nalazi mogu uništiti nakon šest mjeseci
premda je zastara nastupala nakon 15 godina,
osjećala sam da me izdao američki sustav kaznenog pravosuđa.
Shvatila sam da mogu birati.
Hoću li prihvatiti nepravdu
ili ću promjenu uzeti u svoje ruke.
I tako sam odlučila izmijeniti zakon.
Zakon koji sam napisala zove se
Povelja o pravima žrtava seksualnog nasilja.
Jedan je dio i čuvanje nalaza ginekološkog pregleda.
Drugo je pravo na vaš medicinski karton pacijenta.
Još je jedno pravo na vlastitu prijavu policiji.
Prije im je bio zabranjen pristup, odbijao se pristup
svim žrtvama diljem SAD-a.
Kad je prihvaćen savezni zakon,
sjećam se da sam otišla na stube spomenika Lincolnu.
I vrisnula sam iz sve snage.
Osjećala sam kao da je skinuto prokletstvo
Za mene je to bila pravda.
Takav je bio osjećaj pravde.
Moja se ljubav prema svemiru javila i prije mojega rođenja.
Moja obitelj bili su izbjeglice koje su brodom došle iz Vijetnama
rabeći nebesku navigaciju
kako bi našli put u slobodu.
Moja je majka otišla s tri druga člana obitelji,
njezinom mlađom sestrom, Broj 11,
njezinim bratom, Brojem 3, i sinom Broja 2.
Dok su plivali kako bi došli do čamca,
oko njih su pucale strojnice...
i Vijetkong ih je spazio.
Moja se majka okrenula Broju 3 i rekla:
“Moramo otići ili ćemo umrijeti.”
Uspjeli su ući u međunarodne vode.
A potom je zbog oluje čamac počeo tonuti.
Veliki je brod naišao i spasio ih.
Dobacili su im uže, kao doslovni posljednji spas.
Rekla mi je da samo stavljaš ruku pred ruku
i nogu pred nogu.
Kad me ljudi pitaju kako sam se odlučila suprotstaviti vladi SAD-a
ili Ujedinjenim Narodima,
sjetim se kako je ona izbjegavala čuvare, strojnice,
penjala se po užetu u oluji,
a ja samo moram poslati e-mail nekom senatoru.
Kad sam progovorila o svojem silovanju doživjela sam stigmu.
Prijatelji i moji bližnji rekli su: “Hej, mislim da to ne bi trebala raditi,”
uključujući, naravno,
i druge ljude koji dijele moj identitet mlade Azijke.
I razumijem odakle to potječe.
Stoga ne krivim nikoga za mišljenje da analiza troškova i koristi
njihova preživljavanja ovisi o njihovoj tišini.
Želim da ljudi znaju da je najmoćnije oruđe
koje imamo naš glas.
Nikad se nisam pokajala
MI SMO BUDUĆNOST
RISE PREINAČUJE ZAKON
DJ REKHA GLAZBENICA
Imam tri najbolja dana u životu.
Prvi je najbolji dan onaj kad sam upoznala partnera.
Joj, sentimentalno. Istina.
DJ REKHA PODRUMSKA BHANGRA
Drugi je najbolji dan SummerStage.
SUMMERSTAGE U CENTRAL PARKU
Najbolji dan mojeg glazbenog života.
Treći je najbolji dan kad sam dobila parking u svojoj garaži...
nakon 14 godina.
To je prava njujorška zavrzlama.
Kako se identificiram?
Ovisno tko me pita jer je identitet promjenjiv.
Svakako se identificiram kao DJ, umjetnik i kao konzervator.
Mislim da je identitet...
sklizak teren jer ja... budući da sudjelujem u ovom projektu.
Moji su roditelji imali ono što ja zovem odmetnički brak iz ljubavi
u kasnim 1960-ima u Indiji.
Bili su djeca Podjele.
Rođeni su u današnjem Pakistanu...
a potom su se preselili u Englesku.
Potom smo se preselili u SAD taman prije mog petog rođendana.
Što su moji roditelji htjeli da postanem?
Znam samo da kad sam postala DJ nisu htjeli da to radim.
Nikako nisu htjeli da to radim, ne.
Moja je mama otišla u Englesku.
Bila je jedna pjesma koja je bila jako popularna.
Ona mi je donijela kasetu.
Malkit Singh, album Up Front.
Ondje je još jedna pjesma koju jako volim.
Jedan od stihova je: “Nećemo plesati na disco bijeloga čovjeka,”
što je... znate, poetično.
Moja ideja za moj šesnaesti rođendan
bila je bhangra zabava.
Htjela sam da svi nose indijsku odjeću.
Bilo je to suprotno od samoprijezira.
Bio je to drugi pol.
I to je bilo doslovce u našem podrumu.
Kad sam postala DJ, bila sam jako uključena
u aktivizam u zajednici.
INDIJCI U STRAHU OD ŠETNJE ULICOM
Bila sam dio skupine koja se izvorno formirala
zbog vala nasilja koje je obilježilo Jersey City kasnih 1980-ih,
a koje je počinjala skupina “Istjerivača točkastih”.
INDIJCA PRETUKLI NASILNI ISTJERIVAČI TOČKASTIH
Počeli smo prikupljati novac organizacijom zabava.
PROTEST PROTIV SMRTONOSNIH RASNIH NAPADA
Za mene je to bilo povezano
stvaranje prostora, održanje zajednice i DJing.
Bhangra se kad sam počinjala s DJingom povezivala s
ljudima niže klase koji su radnici, vozači taksija,
koji nisu profesionalci,
koji slušaju tu glazbu i dolaze iz Pandžaba.
Htjela sam stvoriti prostor u kojem ćemo se potpuno predati.
Svirat ćemo to kao pravu stvar.
PODRUMSKA BHANGRA
U podlozi Podrumske Bhangre bilo je da želim puštati tu glazbu,
Volim hip-hop. Ma samo svirajmo.
Trebalo je malo duže, ali se proširilo. Ljudi su je zbilja prihvatili.
Do jeseni druge godine, red je bio do kraja kvarta.
U 19 h ulaz, a potom plesna poduka.
Plesna poduka iz podrumske bhangre.
Nemojte raditi...
pokrete kobre dok plešete.
Kao da je ondje krotitelj zmije. Nije kul.
U ponoć je bilo ludo.
Dupkom puno ljudi.
Na koncu, ja samo želim da što više ljudi pleše.
To mi je cilj.
THE VILLAGE VOICE 'PODRUMSKA BHANGRA S DJ REKHOM
Mnogo razmišljam o glazbenim projektima Podrumske bhangre
i kako su se mogli dogoditi samo u New Yorku.
Postala je još važnija nakon 11. rujna,
jer je mnogo muških Sikha s bradama i turbanima.
Nakon 11. rujna, gadna su se sranja događala našim zajednicama.
Imali smo događaj 20. rujna,
devet dana nakon 11. rujna, pa smo se pitali trebamo li ga održati.
Naravno, vlasnik kluba rekao je: “Raker, moraš to odraditi.”
I tad sam naučila lekciju da uvijek treba odraditi zabavu.
Zabava mora ići dalje.
Tad mi je zbilja sjelo da ovo nije zabava, nego prostor.
PODRUMSKA BHANGRA BESPLATNA PLESNA POUKA ČET., 20. RUJNA
GLAZBA: DJ REKHA VIZUALI: LUZID
Volim surađivati s neafirmiranim umjetnicima,
učiti od njih i poučavati ih.
A ima mnogo južnih Azijaca koji stvaraju glazbu.
I to je uzbudljivo.
Nešto od toga je smeće, a nešto ima mnogo potencijala.
Kad prođemo kroz neka vrata naša je odgovornost
provesti i druge ljude kroz ta vrata.
Mislim da je sjajno što južni Azijci postaju uspješni
na određene vidljive načine,
ali ono, kakav prostor zauzimamo?
Ne možemo biti sretni samo zato što je netko na vlasti ili slično.
I to sveopće uzbuđenje oko moći je bezveze, znate?
Moraju se kritički odnositi prema tome.
Moramo progovoriti o potlačivanju svih ljudi.
CONNIE CHUNG NOVINARKA
Kad sam tek počela raditi vijesti na televiziji
ogledala sam se i posvuda oko sebe vidjela sam bijele muškarce.
Bili su mi šefovi, kolege,
suparnici, ljudi koje sam intervjuirala. Sve sami bijeli muškarci.
Kad god bih ušetala u redakciju bila sam vuk samotnjak.
Odlučila sam da ću i ja biti bijeli muškarac.
Doslovce sam preuzela njihovo ponašanje.
Razmetljivost, bahatost i vulgarnost.
Psovala sam kao kočijaš.
A to mi nije pristajalo jer sam bila
nježan lotosov cvijetak
kojem su iz usta izvirale gadarije.
Kad god bi mi dobacili nešto rasističko ili seksističko,
ja bih im uzvratila rasističkim, seksističkim načinom.
Moj je šef rekao: “Reci im zašto sam te zaposlio.”
A ja sam rekla: “Jer ti se sviđa kako ti peglam košulje.”
Njemu je to bilo nešto najsmješnije što je u životu čuo.
I ponavljao je: “Reci im, reci im.” Stalno me tjerao da to ponavljam.
A ja sam mislila: “Zašto sam to dovraga rekla?”
“Jesam li skrenula?”
A to je bio samo moj način funkcioniranja.
Moj način suočavanja sa seksističkim svinjama
i rasističkim svinjama.
Oprostite.
Moji su roditelji rođeni u Kini,
a imam i četiri starije sestre sve rođene u Kini.
Ja sam jedina rođena u SAD-u.
A bila sam još jedna djevojčica.
Rođena sam i odrasla u Washington D.C.-ju.
Kad sam se rodila,
moj je otac nazvao iz bolnice rekavši: “Još jedna djevojčica.
Vi joj smislite ime.”
Moje su sestre gledale filmske časopise.
Pa su rekle okrenut ćemo stranicu i tako odlučiti ime.
Pa su okrenule stranicu na kojoj je bila glumica Constance Moore.
Tako sam postala Constance, ali svi su me zvali Connie.
Kad je moja majka došla u SAD,
nije mogla ni čitati ni pisati na engleskom, a nije ni na kineskom.
Zapravo sam je ja u dobi od osam ili devet godina naučila čitati.
Rabeći moje Golden knjige, moje dječje knjige
i pomogla joj da se nauči potpisati
kako bi mogla dobiti državljanstvo.
Ali bilo joj je jako, jako teško.
Moje četiri sestre voljele su šefovati i vrištati,
Stalno su brbljale.
A ja sam bila tiha,
plaha i stidljiva osoba koja nikad nije otvarala usta.
Moja je obitelj ostala zatečena mojim odlaskom u televizijske vijesti.
WTTG5 VIJESTI U DESET
Moje su sestre doslovce rekle: “Naša mala Connie, tko bi rekao?”
“Govori pred milijunima ljudi.”
“Tko bi rekao da će naša mala Connie...”
A ja bih rekla...
“Molim vas.”
Tragedija za moje roditelje bila je ta što nisu imali dječaka,
a prema kineskoj tradiciji morate imati dječake
jer oni prenose obiteljsko prezime.
Moj je otac meni dao taj zadatak.
Napisao mi je pismo u kojem kaže:
“Možda ti možeš prenijeti obiteljsko prezime.”
Podsvjesno sam to i učinila.
Jednoga sam dana dobila poziv od novinarke,
Connie Wong, i rekla mi je da je nazvana po meni.
A ja sam rekla: “Molim, šališ li se?”
CBS VIJESTI
Roditelji su je upitali: “Kako bi voljela da te zovu
sad kad si u SAD-u?”
A ona je imala tri ili četiri godine, tako nekako.
Vidjela me na televiziji.
Rekla je: “Ili Connie ili Elmo.”
Otkrila je da postoji cijela generacija
mladih Azijki koje su nazvane Connie.
Connie Wong odlučila je napisati članak
za kolumnu u The New York Timesu,
i to o svima imena Connie koje je otkrila.
A urednik fotografije našao je fotografkinju
koja se zvala Connie Aramaki,
a ona je okupila sve Connie,
dok su se meni samo slijevale suze.
Kad god se toga sjetim, počnem plakati.
To je nevjerojatna ostavština za koju nisam ni znala.
Da su sve te Connie nazvane po meni naprosto je nevjerojatno.
Plivanje je dio mojega života otkad znam za sebe.
Ne sjećam se razdoblja u životu kad nisam bio u vodi.
SCHUYLER BAILAR SPORTAŠ/ AKTIVIST
Nisam se često prikazivao na vrlo ženstven način
u ženskoj kupaonici ili ženskoj svlačionici,
pa su me maltretirali zbog mog izgleda.
Nisi prava djevojčica ili si poput maskiranog dječaka.
Pa sam se u autu presvlačio u svoj kupaći kostim.
Kad bih ušao u svlačionicu skinute majice da mi se vidi kostim
bila je to kao ulaznica u kupaonicu,
a da me ne maltretiraju da nisam dovoljno ženstven.
Kad sam razmišljao o rodnom identitetu mislio sam:
“Bože, možda nisam ta žena za koju me uvjeravaju da jesam.”
“Možda sam muškarac.”
Mislio sam: “O Bože, što ću sa sportom?”
“Što ću s plivanjem?”
Kako ću u isti mah biti ja kao sportaš
dok nastojim ostati ja kao transrodna osoba?
I dalje sam bio obvezan plivati za plivački tim na Harvardu
točnije za ženski plivački tim kad sam završio s terapijom.
Kad sam to rekao svojoj trenerici odgovorila je:
“Ne znam, ali već ćemo nešto smisliti.”
A tijekom te godine, ponudili su mi mjesto
u muškom timu jer je trener rekao:
“Pa, identificiraš se kao muškarac, plivaj za mene.”
PLIVAČKI I RONILAČKI KLUB HARVARD
Imao sam sreće što sam naišao na takvu podršku
od mojih trenera koji su mi dopustili da dosegnem svoje pravo ja
kao transrodni muškarac u muškom timu.
Tijekom postupka otkrivanja da sam trans,
dozlogrdilo mi je govoriti to jednoj po jednoj osobi.
Zato sam napravio veliku objavu na Facebooku:
“Hej, ljudi, ja sam transrodan.”
“Ovo su informacije o tome što to znači.”
“Plivat ću za muški tim.”
Pa sam to rekao svima preko interneta.
Zapravo imam baku i djeda Korejce.
Moji halmeoni, hal-abeoji, moji baka i djed,
mamini roditelji.
Imam i pratetu, moju keun-imo.
Halmeoni ima Facebook, pa prije nego što sam kliknuo “objavi”,
blokirao sam je na Facebooku.
Imali smo zajedničke prijatelje, pa sam rekao:
“Molim vas, ništa još ne govorite halmeoni.”
“Ja ću joj reći, ali treba mi vremena.”
Pa sam proveo jedno mjesec dana pišući joj pismo.
“Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo, govorim vam ovo jer vas volim.”
“Jer vas duboko poštujem i jer želim da budete u mojem životu.”
Moja majka i ja bojali smo se.
Možda više nikada nećemo kročiti u tu kuću.
Možda se neće odreći samo mene, možda će se odreći i moje majke.
Sjeli smo za stol u kuhinji.
Pročitao sam im pismo.
Završio sam s: “Volim vas.”
A potom smo čekali.
Moj je djed prvi reagirao započevši
spori starački pljesak pa rekao:
“Dakle, sad izlaziš iz ormara?”
Ostao sam bez teksta. Znao je izraz “izaći iz ormara”.
I rekao je: “Čestitam.”
Moja mama i ja bili smo zapanjeni, nismo znali što reći.
Keun-imo stisnula mi je ruku
pa ustala spraviti čaj. Njezina je ljubav bila jasna.
Halmeoni, pak, osoba zbog koje se najviše brinem,
zurila je u mene izrazito strogim pogledom u očima
i rekla je: “Znala sam.”
“Možeš biti dječak, brate,” rekla je: “Možeš biti muškarac.”
“Ali kćeri skrbe o svojim roditeljima.”
“I dalje je tvoja odgovornost, Schuylere, skrbiti o tvojim roditeljima.”
Naravno, složio sam se.
Imam čak i riječi bumo-hyodo, “skrbi o roditeljima”,
tetovirane bakinim rukopisom ispod ožiljka od mastektomije
pokraj svog srca.
Tako sam odao počast njoj
i svim snažnim ženama od kojih sam potekao.
Moja halmeoni, ona je iz Sjeverne Koreje.
Hodala je od Pyongyanga do Seula da bi pobjegla
netom prije podjele Koreje na dvije zemlje.
Hodala je kad je imala 13 godina sa svojom majkom
preko oceana kako bi odgojila moju majku.
To je vrijednost koju nosim u sebi,
a ta je tetovaža dio toga simbola.
Dok sam odrastao često sam slušao raznovrsne
neprimjerene komentare o svojem izgledu.
“Djeca miješane rase najljepša su.”
“Tako si egzotična.”
“Djevojke koje su spoj Azijki i bjelkinja najseksepilnije su.”
To je dolazilo od odraslih iz mog okružja, od vršnjaka, od učitelja.
Fetišizirajući komentari o mom izgledu
s dobrom dozom rasizma i mizoginije.
A potom sam promijenio spol.
A sad me svijet gleda kao muškarca azijskog porijekla.
To je mnogo drugačije iskustvo.
Sad se osjećam kao da ne postojim.
Često mi govore da nisam dovoljno muško.
Mnogi istočnoazijske muškarce smatraju feminiziranim, submisivnim ili slabim.
Isto tako gledaju i transrodne muškarce.
Moja je muškost moja.
Ako je vi ne vidite ili mislite da je X, Y i Z, to je u redu.
Možete misliti što želite o mojoj muškosti, ali ja znam tko sam.
Moj rasni identitet i moj transrodni identitet prisilili su me
kako bih sam pronašao to uzemljenje.
Sad to vidim kao nekakvu supermoć.
KUMAIL NANJIANI KOMIČAR/ GLUMAC
Najveću tremu u životu imam svaki put kad mi netko priđe
i kaže mi: “Bio si super u...”
Ta stanka između “u” i onoga što kažu
izaziva mi najveću tremu.
Harold i Kumar, to mi je jasno.
To je bilo deset godina prije nego što sam se počeo baviti komedijom.
A to se događa i svima drugima.
Događa se i Hasanu i Azizu,
događa se i Kalu i Hariju.
Događa se svima nama.
Uvijek kažem isto kad mi netko priđe s:
“Hej, bio si super u Teoriji velikog praska.”
A ja mu velim: “Ne, to je onaj drugi.”
Da.
To je znalo dovesti do nezgodnih situacija.
Hej, što ima, ljudi?
Počeo sam raditi stand-up odmah nakon 11. rujna.
Upravo sam nabavio Xbox.
Kad bih se popeo na pozornicu, osjećao sam napetost publike.
Razmišljali su: “Hoće li to spominjati?”
I probao sam se ne osvrtati na to.
Ali nije dobro funkcioniralo. Morao sam to spomenuti.
Stao bih na pozornicu i ako bih bio u baru ili sličnom,
znaš, najednom su me svi malo napeto promatrali
a ja bih rekao: “Bok, ja sam iz Pakistana.”
“Mi smo pozitivci.” To bih rekao.
“Gdje je Osama?”
To su me pitali nekoliko puta.
Nakon prva dva-tri puta
pomislio sam: “Dobro, ovo nisu izolirani incidenti.”
Ovo će se nastaviti događati.
Pa sam morao smisliti repliku koju mogu lako zapamtiti.
Ljudi bi me prozvali teroristom na nastupu, a ja bih rekao:
“Ako sam zbilja terorist,
misliš li da je pametno prepirati se sa mnom?”
“Gdje je Osama?” A ja kažem: “Ne znam.
Već ga dugo ne viđam na sastancima.”
Netko ti nešto dobaci, ti mu odvratiš
i onda odjednom publika prasne u smijeh.
Sviđa im se to. Sviđaš im se ti.
Doznao sam da se jedna od razina u novom Call of Dutyju
zove Karachi, moj rodni grad, jebote.
To mi je čudno.
Kao da kažu: “tvoj rodni grad sad je bojno polje.
Koliko bodova možeš dobiti?”
Za mene je traženje mojeg identiteta neprekidni projekt.
I dalje ne znam.
Znate, pitali ste me kako se identificiram.
Ja kažem kao Pakistanac.
Wikipedija kaže pakistansko-američki.
Ne znam baš što to znači.
Ne osjećam se više potpuno kao Pakistanac jer mi to više nije dom.
A ne osjećam se ni kao Amerikanac jer se članstvo
u toj skupini temelji na...
tome da te drugi članovi vide kao pripadnika te skupine.
I jasno mi je da me mnogi u Americi nikada neće smatrati Amerikancem.
Pa se ne osjećam kao Amerikanac.
Morate smisliti nešto što je svojstveno jedino vama.
Kad sam bio dječak volio sam filmove i televiziju.
Filmovi, TV, video igre.
Imao sam dugo razdoblje života kad sam gledao po jedan film svaki dan.
Ratovi zvijezda i Zvjezdane staze i Gremlini i Istjerivači duhova.
i Indiana Jones i sve te stvari.
Ali gledao sam i mnoge bolivudske filmove.
A taj je prikaz nekakvog snažnog,
mirnog čovjeka koji se nikad ne rastuži i ne osjeća strah,
velik je dio bolivudskih filmova, kužite?
Pa sam odrastao idolizirajući te odlike.
Biti stoičan muškarac koji skrbi o obitelji i rješava
sve negativce i slično.
A sad shvaćam da je iskreno taj koncept muškosti
za mene bio vrlo štetan.
Ne smijete biti tužni,
ne smijete biti uplašeni, a srdžba je jedina muževna emocija koja postoji.
Sad kad se popnem na pozornicu želim govoriti kako...
shvatiti kako se osjećam i moći se izraziti to je zapravo snaga
Srdžba nije nužno snaga.
Reći: “Bojim se ovoga, također je snaga.”
Sad kad radim stand-up,
želim biti netko tko mi sliči
a govori o tim stvarima, znate.
Da iako sam uspješan i veoma sretan
ipak ima stvari u meni...
koje me plaše.
MADELYN YU BOLNIČARKA
Došla sam u SAD krajem 1970-ih
i otišla ravno u Kansas City.
Na letu s Filipina,
gospođa koja je sjedila do mene rekla je: “Vi ste mi prva Azijatkinja.”
I rekla je to jako ponižavajućim tonom,
pa sam joj odgovorila vjerojatno dosta nepristojno:
“Vi ste meni prva glupača.”
Vladao je muk sve do Kansas Cityja.
Tih 1970-ih i 80-ih bio je velik manjak bolničarki.
Mnogi administratori iz cijelog SAD-a
dolazili bi na Filipine i regrutirali u Manili
sve bolničarke na koje bi naišli.
Svoju 12-mjesečnu zaradu na mjestu glavne sestre Intenzivne jedinice
u Filipinskoj srčanoj klinici,
u SAD-u bih zaradila za jedan mjesec.
A moja se priča nimalo ne razlikuje od ijedne bolničarke s Filipina
koja bi došla ovamo trbuhom za kruhom
da omogući bolji život svojoj obitelji.
Kad sam došla u SAD, imala sam 25 godina.
Ostavila sam supruga sa svojim prvorođenim djetetom.
Imao je nekoliko mjeseci kad sam otišla.
Slala sam pola svoje plaće kući svaki mjesec.
Čeznula sam za domom.
Bila sam strašno usamljena.
Ima jedna pjesma po imenu “Manila, Manila”.
Netko ju je pustio tijekom božićne zabave,
a ja sam grunula u neobuzdani plač.
Suprug mi se s četvero djece pridružio u SAD-u
i nastanili smo se u New Jerseyju.
U mirovinu sam otišla 2019. sa stažem bolničarke dugim 46 godina.
Muž se kanio umiroviti u studenom 2020.,
pa bismo putovali svijetom.
Izvanredne vijesti o širenju koronavirusa.
Najmanje 19 smrtnih slučajeva zabilježeno je u SAD-u.
U ožujku 2020, nakon gledanja TV-a
moje je muž kao i obično zadrijemao.
Potom smo se čuli preko videopoziva s djecom jer se nismo mogli nalaziti.
Oni su govorili: “Mama, on ne izgleda dobro.”
I to je bio početak moga košmara.
Primljen je u bolnicu u kojoj sam radila.
Nekoliko dana potom, moja je obitelj zvala 112 zbog mene.
I ja sam imala COVID.
“Tko će se brinuti o mom mužu kad se vrati kući?”
“Bolničarka sam, ja ću se brinuti o njemu.”
“Zato moram preživjeti.”
Bio je Veliki tjedan, a ja vjerujem u moć molitve.
Osjećala sam se okrijepljeno na Veliki petak.
U nedjelju, na Uskrs, vidjela sam dugu ispred svog bolničkog prozora
i rekla sam si: “Preživjet ću.”
Moj je suprug već treći tjedan bio intubiran na Intenzivnoj.
A liječnici bi me obavještavali da su pojačali dozu ovog lijeka,
da je respirator na novom načinu rada, a ja sam sve razumjela.
Ne zaboravite, ja sam bolničarka za intenzivnu njegu.
Kad su mi rekli da je dodan određeni lijek,
srce mi se sledilo.
Držala sam ga za ruku tijekom tri posljednja sata njegova života.
Svećenik ga je pomazao, izmolili smo krunicu,
djeca su mu se javila videopozivom, a ja sam mu šapnula u uho:
“Možeš ići, tatice, u redu je.”
Kako nastaviti dalje?
Svakoga se dana molim za njega.
Posjećujem ga svaki tjedan, nosim mu cvijeće.
A sad sam sretna baka šestero unučadi.
Odlazim na Filipine u posjet rođacima,
obavljam zdravstvene misije.
Uvijek kažem, na Tagalogu,
“Ung hindi maronong sap ang hinding, ah hindi mararating saparo on ang.”
“Ako se ne osvrneš na mjesto odakle si došao,
nikad nećeš doći na svoje odredište.”
Imamo samo jedan život. Dajte mu svoj obol.
Ako odrastate u siromaštvu još ste motiviraniji ne biti siromašni.
HAROON MOKHTARZADA PODUZETNIK
Kad bi sniježilo i zbog snijega nije bilo nastave,
okupio bih prijatelje i rekao: “Idemo lopatati snijeg.”
Imali smo tvrtku za košnju trave.
Naučio sam mađioničarske trikove i počeo raditi mađioničarske nastupe.
Sve što trebam jest malo to protresti.
21.08, 5. PROSINCA 1993.
Nema sumnje. A svi su povezani zajedno.
Natukao sam stotine dolara zakasnina u knjižnici.
Pa sam ponudio da izvodim mađioničarske trikove.
Rekao sam: “Samo želim da mi izbrišete zakasnine.”
I to su učinili.
Haroon iz Horora, tako su me zvali.
18.03, 17. LISTOPADA 1993.
Na dan kad sam se rodio, Rusi su napali Afganistan.
Bio sam ondje tri godine.
Moj je otac bio uhićen zbog potpore otporu.
Kad je izašao iz zatvora šest mjeseci potom,
odlučili smo da moramo otići otamo.
Obitelj Mokhtarzada zapravo je bila dosta imućna.
Došlo je do inflacije valute, pa je afgani postao bezvrijedan.
To je bila potpuna propast.
Kad smo došli u Ameriku,
uselili smo se u trosobni stan majčinih roditelja
u Marylandu.
Šesteročlana obitelj i još moji djed i baka.
Ne znam kako smo stali.
Bili smo natrpani unutra.
Nismo si ništa mogli priuštiti.
Bogme se sjećam da sam dobivao besplatan ručak.
Odvajali bi djecu prije ručka.
Pozvali bi vas i stavili kvačicu na popisu.
Kad sam se prebacio na sniženi ručak rekao sam: “Postajemo imućni,” kužite?
Odrastao sam sa sviješću da moj narod
prolazi kroz ekstremne patnje.
Majka nam je utuvila u glave da smo imali veliku sreću,
i da moraš raditi sve što možeš,
jer bi milijuni ljudi mijenjali mjesto s tobom.
To je svakako imalo dosta veze s mojom ambicijom.
Kad sam bio srednjoškolac, bio sam vježbenik u marketinškoj agenciji.
Inzistirali su da naučim kako se rade internetske stranice.
Prodavali su ih za tisuće dolara tvrtkama.
Tako sam shvatio da će svakoj tvrtki, a možda i svakoj osobi
trebati internetska stranica.
Što ako izradimo nešto za izradu njihovih internetskih stranica?
Tako je nastala ideja za FreeWebs.
Imati braću koja znaju kodirati velika je stvar.
Pomalo sam ih namamio unutra i rekao: “Dečki, izgradimo ovo.”
Osnovali smo Webs kad sam bio diplomant Sveučilišta u Marylandu.
Morali smo imati fizičke strojeve,
servere na kojima se sve pokretalo.
Pomicalo se iz studentske sobe do apartmana do ormara.
Jednog se dana sve srušilo.
Sve se srušilo.
Stotine tisuća internetskih stranica sjedi na serveru koji se ne diže.
Nismo mogli podići to čudo. To bi bio kraj kompanije.
Na koncu smo nazvali Dell, a oni su nam rekli:
“Ponekad nakupljena prašina uzrokuje taj problem.”
“Probajte ga otvoriti, izvući kabel i puhnuti na njega
kao na Nintendov disk ili nešto,
potom ga ponovno uglavite i probajte uključiti.”
Otvorili smo ga, izvukli kabel, puhnuli na njega,
vratili ga unutra, uključili i sve se opet podiglo.
To je bilo račvanje na svemirskom putu.
Jedan bi put bio mnogo drugačiji.
Cijela nam je budućnost visila o končiću obješenom o zrnce prašine.
Moji roditelji nisu mogli pojmiti
razinu uspjeha koju smo postigli
dok im nismo rekli za koliko smo novaca prodali kompaniju,
deset godina poslije osnutka.
Prodali smo je za skoro 120 milijuna dolara.
Ja i braća sjedili smo za računalom
i samo smo osvježavali svoj bankovni račun.
Odjednom se pojavilo znatno više nula.
Tad nam je to postalo stvarno.
“Ajme, moja je obitelj zbrinuta.”
18.03, 17. LISTOPADA 1993.
Za sljedeći startup,
uočio sam zbilja iritantan problem
da ne možete naći pretplate koje plaćate.
Tako je nastao Truebill.
U tehnološkom svijetu postoji nešto što zovemo jednorog.
Jednorog je tvrtka koja vrijedi više od milijarde dolara.
Mi smo tu kompaniju prodali za skoro 1,3 milijarde.
“Ajme, što ću učiniti s tim zbog čega ću biti vrijedan
toga što sam uspio?”
Sad sam postigao dovoljno u životu.
Govorit ću što mi je na umu i stvarati prostor
kojim ću dati glas muslimanskoj zajednici.
Zato ulažem u neovisno novinarstvo.
Zato se trudim dostaviti hitne pakete za pothranjene ljude u Gazi.
Zato sam pomogao financirati i podržati školu
u Afganistanu za siročad.
I zato se sučeljavam s ljudima na Twitteru
kad primijetim da nisu iskreni i da šire dezinformacije.
Ako ja, nakon sveg uspjeha u ovoj zemlji,
ne mogu izgovoriti te stvari, tko će?
Tko može?
TAMMY DUCKWORTH SENATORICA
Sjećam se da sam bila u vojsci
kao mlada časnica koja je završila pilotsku obuku.
Vojska je objavila sliku
kako izgleda idealan vojni časnik.
Bio je to muškarac četvrtaste vilice, isklesan, plavokos, s jež frizurom.
A ja sam rekla: “Nikad neću izgledati tako.”
Bila sam na pola svog zadatka kad sam ranjena i dovezena iz Iraka.
Sjećam se kad sam pogođena.
I sjećam se kako sam očajnički nastojala sletjeti s helikopterom.
Noge su mi bile raznesene, a ruka mi je bila skoro odrezana.
Nisam radila ništa drugo doli dolazila svijesti,
nastojala letjeti, pa gubila svijest i dolazila svijesti i nastojala letjeti.
Zbunjenost, bol, očaj,
jer sam mislila da sam sama odgovorna i da sam zakazala kao pilot.
Da sam zakazala kao vojnik i kao časnica.
Ali poslije su mi objasnili:
“Ne, i dalje si nastojala zbrinuti svoje ljude.”
I otada sam dobro.
Budući da sam učinila sve što vojnik treba.
Kad sam se prvi put kandidirala za Senat,
i govorila o tome da sam kći Američke revolucije,
moj me protivnik vrlo podrugljivo pogledao tijekom debate i rekao:
“Da, sigurno su ti roditelji došli čak s Tajlanda
da se bore s Georgeom Washingtonom.”
Kao da to nije moguće, pa sam ga morala ispraviti.
Rekla sam: “Zapravo, moji se preci jesu borili s Georgeom Washingtonom.”
Napola sam bjelkinja, a napola istočna Azijka.
Moja je majka zapravo Kineskinja, ali je rođena i odrasla u Tajlandu.
Zato se identificira kao Tajlanđanka.
Bio je to prst sudbine.
Moji su se roditelji sreli zbog Vijetnamskoga rata.
Moj otac bio je u Aziji zbog Vijetnamskoga rata.
Zaljubio se u moju mamu.
Ali on se vjenčao s mojom mamom, za razliku od sudbine mnogih Tajlanđanki.
I dan-danas primam pisma tajsko-američkih vršnjaka miješane rase.
“Pomognite mi naći tatu.
Zvao se Bob i bio je narednik u vojsci.”
To mi slama srce.
Odrastati u postvijetnamskoj jugoistočnoj Aziji
kao amerazijsko dijete miješane rase nije bilo lako.
Da moj tata nije oženio moju mamu i ostao, ne bih uopće imala budućnosti,
a ne bi je imala ni moja majka,
jer su svi znali da sam dijete vojnika.
Ostala su djeca govorila: “Ti si velika i trapava,”
jer sam bila mnogo viša od druge djece.
“Ti i tvoj tata smrdite na sir.”
Mislim da mi je postalo drago što sam miješane rase
kad sam se preselila na Havaje.
U Tajlandu je naziv za mene bio luk khrung.
Luk je dijete, a khrung je pola, pa ste “pola djeteta”.
Ali na Havajima ste hapa, što također znači pola,
ali i spoj. Dakle, pozitivan je naziv.
To je bilo prvo mjesto na kojem sam se suživjela sa svojim identitetom.
Bila sam u višim razredima osnovne kad je moj tata izgubio posao,
a naša je obitelj pala u siromaštvo.
Moja je mama rekla mom tati da trebamo ići u SAD.
Mama nije mogla doći jer još nije imala zelenu kartu,
nije imala ni vizu,
a ionako nismo mogli platiti da dođe.
Kad sam ušla u avion koji je letio iz Tajlanda za Havaje rekla mi je:
“Sad ti moraš preuzeti.”
Morala sam biti mama, ali bilo nam je teško.
Nismo imali ništa.
Na koncu sam se jako posvađala s tatom i rekla:
“Ti više nemaš glavnu riječ jer ne možeš skrbiti o nama.”
“Ja ću pronaći posao.”
Spustila sam se na plažu Waikiki i našla posao dijeljenja letaka turistima.
To je bio prvi pravi prihod naše obitelji.
Prodavala sam ruže,
varala turiste igrajući odbojku na plaži.
Hinila sam da sam lokalka
i udružila bih se s lokalcem koji bi turistima rekao: “Slušaj,
igrat ću protiv tebe, a ona će cura igrati sa mnom.”
Ja bih pitala: “Tko, ja? Zbilja? Mogu igrati?”
To je bila naša verzija filma Veliki hakleri.
Pet dolara po utakmici bila je cijena za koju smo igrali.
Bila sam zbilja dobra.
Nikad nisam radila više nego kad sam bila siromašna.
Bila sam iscrpljena svaki dan.
Moj je tata bio iscrpljen.
Kad bismo ljudima mogli bar malo pomoći,
dati im malo prostora da dišu.
To je politika koju danas podržavam.
STOP RATU PROTIV ŽENA FEMINISTICE USTANITE
Ne smatram se preambicioznom.
Samo sam bačena u vodu i nastojala sam plivati.
Htjela sam biti pilot helikoptera do kraja života.
U politiku sam upala kao padobranac
jer me je ljutilo što ne skrbimo o veteranima.
Nisam ništa htjela postići
i poražena sam kad sam se prvi put kandidirala. Izgubila sam.
I odjednom sam se našla u situaciji da me ljudi opisuju kao ambicioznu,
a ja se vidim kao osobu koja je samo
nastojala preživjeti i ići naprijed.
To je vjerojatno tipično za Azijce.
BOWEN YANG KOMIČAR
Postojao je kineski biblijski kamp
u koji smo odlazili logorovati u Rocky Mountains.
Ispostavilo se da su ti klinci duhoviti, kul, napaljeni kršćanski tinejdžeri
koji su svirali gitaru i međusobno brijali.
Ja nisam bio među njima.
Moj je doprinos u tim situacijama bio taj da sam bio duhovit.
U jednom od skečeva tražili su da glumim Austina Powersa
i da oponašam Austina Powersa.
Mislim da sam samo rekao: “Yeah, baby.”
A svi su u prostoriji prasnuli u smijeh.
Pomislio sam: “O, ovo želim raditi dok sam živ.”
Trčao sam u podrum, gledao SNL i MAD TV te emisije sa skečevima.
Bio sam opsjednut.
Pretvorio sam to u svoj identitet.
Bio sam u improvizacijskoj skupini u srednjoj školi i odlazio
u Bovine Metropolis Theater u Denveru izvoditi nastupe kao
33-godišnji čovjek koji ima problem s alkoholom.
Kao 15-godišnjak gradio sam život oko toga.
Krotko i stidljivo sam to govorio ljudima, posebice mojim roditeljima.
Probao sam im to prikazati kao poželjan san.
Ni u jednom svijetu ne bi imalo smisla da budem zabavljač
kad bi oni rekli: “Sve smo žrtvovali.”
“Zašto bi se bavio improvizacijom?”
Jednog sam dana bila ja, Cristina Yang, a onda sam odjednom
lagala zbog njega i ugrozila svoju karijeru,
pristala se vjenčati, nositi prsten i biti nevjesta.
Obožavao sam Sandru Oh u Uvodu u anatomiju do te mjere da sam rekao:
“Idem na NYU studirati kemiju i pripremati se za medicinu
jer želim biti poput nje. Želim biti poput Cristine Yang.”
Sve sam se vrijeme pripremao za medicinu.
A radilo se o tome
da je medijski prikaz ukazivao na to
što su moji roditelji prihvaćali kao sigurno za mene.
Sjećam se da sam drugi put polagao prijemni ispit za medicinu
i poništio sam svoj rezultat
na pola testa.
Nazvao sam roditelje i rekao im: “Ne mogu ovo.”
“Ne znam što ću raditi. Nešto ću smisliti.”
“Ali ovo moram učiniti.”
Audicija za Saturday Night Live trajala je nekoliko godina.
Moj tadašnji menadžer govorio je: “Opet je sezona snimki za SNL.”
Moraš poslati snimku od pet minuta s likovima i imitacijama koje izvodiš.
Nisam imao mnogo azijskih javnih ličnosti za primjer.
Oponašao sam Kena Jeonga, fitnes instruktora u SoulCycleu,
i Michiko Kakutani.
Na koncu sam iz petnih žila urlao
da je Jeffrey Eugenides diletant ili nešto tako.
Samo sam se izrugivao raznim autorima
i književnim ličnostima.
Nekim sam čudom zauzeo slobodan stav prema tome.
Mislio sam: “Ovo će mi biti vježba da radim što god poželim.”
“Ovo nitko neće vidjeti. Nikad to neće ocjenjivati.”
“Zabavit ću se s ovime za svoju dušu.”
Dobio sam pilot epizodu
Awkwafina je Nora iz Queensa
istoga ljeta kad sam poslao snimku u SNL.
Snimali smo u kineskom restoranu.
Bila je večera i jeli smo judine uši
i patku s prženom rižom.
Bili smo ja, B.D. Wong, Awkwafina, Lori Tan Chinn,
tri mikrogeneracije azijskih glumaca.
Dogodilo se nešto zbilja nadahnjujuće
kad sam bio na setu s drugim Azijcima i nisam morao objašnjavati
i opravdavati svoje postojanje ondje,
a nisam bio ni periferalan ili ornamentalan.
Ono, kužili smo se.
Mislim da sam tu utjehu i samopouzdanje
prenio na posljednju audiciju za SNL.
Između probi za Noru iz Queensa,
dao sam mobitel asistentici. Rekao sam: “Ako vidiš poziv s broja 212,
traži prekid snimanja jer ga moram prihvatiti.”
Zazvonilo je.
BOWEN YANG ČLAN AZIJSKE POSTAVE
Ponudili su mi posao u postavi SNL-a.
Za mene je poetično da sam bio na setu Nore, bio sam s Awkwafinom
i mnoštvom drugih Azijaca,
kad se to u mom životu promijenilo,
a potom je slijedilo i sve ostalo.
Da.
MANNY CRISOSTOMO FOTOGRAF
Dobio sam vježbeništvo u Pacific Daily Newsu.
OBJAVLJENO U GUAMU
Imamo novog glavnog urednika.
NA POČETKU DANA U AMERICI
Rekao sam: “Uzbuđen sam. Spreman sam provesti tri-četiri mjeseca
oštreći svoje novinarske vještine.”
ZALIHE PRESUŠILE, NESTAŠICA NA POMOLU
On me pogledao i rekao: “Pregledao sam sve što si napisao
i mislim da nisi dovoljno dobar da bi bio novinar.”
O, Bože.
Volim novinarstvo.
Želim ostati u toj branši.
Pa me upitao: “Imaš li iskustva kao fotograf?”
Rekao sam: “Da, fotograf za godišnjak.”
Dobio sam povrat poreza,
a mama mi je kupila fotoaparat u pomorskoj bazi
i počeo sam snimati fotografije.
Bio sam pomoćnik u fotografskom laboratoriju.
S vremena na vrijeme
urednici bi dolazili na odjel fotografije.
Bio sam jedini ondje i rekao sam: “Hej, netko ima priču
o čudnom mutantskom povrću i voću.”
“Možeš li ih fotografirati?”
I fotografirao bih nekoga kako drži sijamske blizance dinje.
BLIZANCI
Goleme krastavce i deformirane bundeve.
STIL ŽIVOTA UZGOJ GOLEMIH MANGA
Reportaže o mutantskom povrću i voću bile su moj prvi projekt.
Otišao sam iz Guama studirati fotografiju i raditi na kopnu.
Bio sam u kasnim 20-im.
Bila je nekolicina reportera koji su godinu proveli istražujući
sustav popravnih domova u Michiganu...
SUDAC MOLI: DAJTE PRILIKU SUSTAVU
... i neke od njegovih nedostataka.
Bio sam glavni fotograf na tom projektu...
GDJE JE 120 DELINKVENATA?
... Detroit Free Pressa.
A onda sam razmišljao da želim
napisati nešto o srednjoj školi.
Želim provesti godinu dana u srednjoj školi.
Odabrao sam jednu srednju školu.
Bila je u jugozapadnom Detroitu,
gdje je zatvoreno mnogo pogona za izradu automobila i nezaposlenost je bila visoka.
Bio sam u učionicama.
Fotografirao sam sportaše i propalitete,
a fotografirao sam i trudne tinejdžerice.
Sjećam se da sam išao na maturalnu večer osjećajući se poput brižnoga oca.
To su bila moja djeca a sad su sva sređena
i tako su lijepi, a ja sam bio jako ponosan.
Objavili smo priču, a ja sam nominiran za Pulitzerovu nagradu
Sjećam se da sam nazvao mamu.
“Hej, mama, predložen sam za nešto što se zove Pulitzerova nagrada
i zbilja je velika stvar.”
Vjerojatno neću pobijediti ali htio sam ti javiti
da sam finalist i to.
A ona je rekla: “Bez brige, sine.
Otići ću do crkve sv. Jude i zapalit ću svijeću za tebe.”
Nekoliko dana potom, osvojio sam nagradu.
PULITZEROVA NAGRADA
Ljudi kažu: “Kako se dobije Pulitzera?”
Rekao sam: “Samo se pobrinite da vaša mama ode u crkvu sv. Jude u Guamu
i zapali svijeću za vas.”
PONOSNI ZBOG PULITZERA PO SEDMI PUT
NAJNAGRAĐIVANIJE NOVINE U DETROITU
Upravo sam osvojio Pulitzera.
Bio sam na vrhuncu slave i jako sam se zaželio doma.
Autohtono stanovništvo Guama zove se Chamorro.
Postoji riječ u jeziku Chamorro, a to je mahålang.
Mahålang je čežnja, nostalgija za domom.
Kad želite mirisati zrak svoga otoka.
Razgovarao sam s prijateljicom, a ona će:
“Jedino kako to možeš ublažiti jest pronaći osjećaj pripadnosti.”
I odredio sam si kao zadatak...
da pripadnem, nalazeći druge Chamorre i pričajući njihove priče.
Jedan sam od 250 000 Chamorra na planetu.
Imam svoju misiju i žarko želim
fotografirati baš svakoga od njih.
Preživjeli smo.
Preživjeli smo kolonijalne sile od Španjolaca do SAD-a,
okupatorske sile poput Japana.
Otporni smo.
Samo sam to htio zabilježiti.
NERGIS MAVALVALA ASTROFIZIČARKA
Bila sam igračica skvoša.
Bila sam na diplomskom studiju na MIT-u. Nije bilo žena u skvoš timu.
Pa sam morala igrati u muškom timu.
A potajice bi me veselilo
kad bih bila na igralištu s muškarcem koji bi me jednom pogledao,
a tad sam bila malena, ofucana curica,
i rekao: “O, pobijedit ću.”
Nisu imali pojma kako ja igram skvoš.
Bilo mi je veliko zadovoljstvo pobijediti u toj igri
više nego u ijednoj drugoj.
Postoji dio mene koji cvjeta
kad me tako podcijene.
U pakistanskom društvu postoji želja
da svaka obitelj ima sina.
A moja bi majka rekla kad bi ljudi zabadali nos:
“Zar ne želiš imati sina?”
Ona bi rekla nešto kao: “Što će mi sin? Imam Nergis.”
Odrasla sam u Pakistanu.
To mi je vrlo zanimljiv milje.
Odrasla sam u obitelji sljedbenika zoroastrizma,
a pohađala sam katoličku školu u zemlji prožetoj islamom,
kao žestoki ateist od najmanjih nogu.
Bila je to stalna oprečnost stvari.
Naši su nam roditelji dali utisak: “Za vas ovdje nema budućnosti.”
“Morate otići u inozemstvo.”
“Nemamo novca poslati vas u inozemstvo.”
“Jedino kako ćete to postići jest s pomoću stipendije,
dakle sve je ostalo u vašim rukama, djeco.”
To mi je bio san.
To mi je promijenilo smjer života
kao ništa drugo na svijetu.
Neko sam vrijeme htjela biti liječnica.
To je, naravno, tipično za azijsku obitelj.
Smijete postati samo nekoliko stvari.
Možete biti liječnik, možete biti inženjer,
možete biti odvjetnik. Presporo čitam da bih bila odvjetnik.
Nisam mogla secirati životinje,
dakle medicina je otpala.
Ostalo je inženjerstvo. Ali kad sam došla do koledža,
doznala sam da postoji identitet istraživača
i postavljanja pitanja na koja nitko nema odgovora.
A vi možete postati osoba koja će ih pronaći.
Mogli biste biti znanstvenik i dio nekoga otkrića.
Godine 2015. prvi smo put mogli
izravno promatrati gravitacijske valove nastale sudarom dviju crnih rupa.
Oni su bili prediktori Einsteinove teorije opće relativnosti
sto godina prethodno, a mi smo ih upravo vidjeli.
Dakle, teorija je bila točna.
Svemir smo zamišljali praznim i netaknutim,
a on nije ništa od toga.
Prepun je kokica, mreškanja i rascjepa.
Ali dio koji mene zanima je valoviti dio.
Kad imate dva objekta poput crnih rupa koje kruže jedna oko druge pa se sudare,
emitiraju te valove.
Mi koji smo vrlo daleko od mjesta gdje se dogode ti sudari,
trebamo moći vidjeti te valove. A zašto bi nas ti valovi trebali zanimati?
Jer nam oni donose informacije o tim crnim rupama.
Zašto bi nas trebale zanimati te crne rupe?
Jer su te crne rupe blokovi koji tvore naš svemir.
Dakle, želimo li znati kako je sastavljen naš svemir,
trebamo razumjeti crne rupe. A želite li razumjeti crne rupe,
morate im izmjeriti gravitaciju jer one ne emitiraju svjetlo.
I to je bit mog rada.
To što sam manjina utjecalo je na moj život na mnogo raznih načina.
Najvažniji je način taj da sam savršeno zadovoljna što sam otpadnik,
autsajder u svijetu komercijale.
Bilo da sam zadovoljna što sam queer,
kad je bilo dosta teško biti queer,
bilo da radite na eksperimentu iz fizike za koji su svi bili sigurni
da neće uspjeti i da sam luda što pokušavam.
Biti drukčiji je u redu.
Biti znanstvenica, biti južna Azijka.
ili Amerikanka pakistanskih korijena, biti queer osoba
i moći reći sve to, a ipak imati uspjeha u znanosti,
znači da i drugi ljudi to mogu sanjati sami za sebe.
KATHY MASAOKA AKTIVISTICA
U razgovorima kad se Amerikanci japanskih korijena nađu zajedno,
često se pitamo: “U kojem je logoru bila tvoja obitelj?”
ŽUTI PRODUŽITE OVO JE BJELAČKO SUSJEDSTVO
Ali u mojoj obitelji, obitelj nikad nije govorila o tome,
a ja nisam znala dovoljno da bih pitala.
Zato, kad bi se spomenuo Pearl Harbor u srednjoj školi,
osjetila bih da su svi pogledi na meni,
bilo mi je vrlo neugodno, ali nisam znala zašto.
Mi zbilja nismo znali tko smo.
Mislim da smo svi mi prolazili kroz probleme s identitetom
jer smo pokušavali biti Amerikanci.
Biti Amerikanac nije značilo biti osoba druge boje kože, nego bijelac.
Vidjela bih grupice drugih Amerikanaca japanskog podrijetla i pomislila:
“Ne želim biti s njima.”
Odlazak u Japan bio je dio tog traženja jer sam mislila:
“Ako se ne uklapam ovdje, možda ću se uklopiti ondje.”
Ali doznala sam na svoju veliku žalost da nisam
i nikada neću biti Japanka.
Osjećala sam se kao da nemam budućnosti.
Ali nekako sam se vratila.
Pronašla sam Azijsko-američke studije.
STOP THIEUOVOJ MARIONETSKOJ VLADI
Mi smo djeca radnika migranata
Mi smo potomci Koncentracijskog logora
Sinovi i kćeri graditelja željeznice
Koji ostavljaju svoj pečat na Americi
Vijetnamski rat pokazao nam je kako nas ljudi vide...
VIJETNAMCI NE GOVORE DA SAM DEBELA ŽUTA
...kao primjer pogleda na neprijatelja.
Dakle, opet smo bili neprijatelji, premda nismo smatrani Amerikancima.
Prvi put mi se sviđalo što sam Amerikanka japanskog podrijetla.
među drugim Amerikancima japanskog porijekla.
Ali nismo tražili prava samo kao Amerikanci japanskog podrijetla
nego kao Azijski Amerikanci.
Braćo i sestre diljem svijeta
Nismo ništa znali. Nismo imali kvalifikacije.
Samo smo vidjeli potrebu i rekli: “Moramo nešto organizirati.”
Dosta smo ideja preuzeli od Crnih Pantera.
Ideju o služenju narodu,
osnivanju potrebnih programa poput skupine za pravo na socijalnu pomoć,
roditeljske skupine, sajmove zdravlja i ambulante.
PRAVDA SAD! ODŠTETA SAD!
Nakon nekog vremena počeli smo razmišljati kako je sve ovo povezano s logorima
i našim iskustvom Amerikanaca japanskog podrijetla.
NIKKEI UJEDINJENI ZA PRAVDU
NACIONALNA KOALICIJA ZA NAKNADE/ODŠTETE
Zahtjevi za odštetom postajali su glasniji.
Čak i ako ne pobijedimo, morali smo se boriti.
Nismo smatrali da je sama isprika dovoljna.
Zahtijevali smo novčane odštete.
OPROSTITE NIJE DOVOLJNO 25 000 DOLARA SAD!
Naša je skupina zahtijevala suđenja ne samo u Washington D.C.-ju,
gdje se čuju govori učenjaka i zakonodavaca,
nego da se čuje i glas naroda.
U 48 sati rečeno nam je da se spakiramo i odemo.
Nisam htjela da moja djeca osjete breme sramote
ili da se osjete odbačenima od ostalih Amerikanaca.
Taj se nečovječni, okrutni tretman i događaj odvio
u dobrom starom SAD-u, a ne u Gestapu u Njemačkoj.
Teško je to povjerovati, zar ne?
To nam je otvorilo oči.
Prvi sam put čula da ljudi govore o tim logorima,
ljudi nalik na moju majku.
Ona nije imala priliku ispričati svoju priču,
a ja sam htjela da njezina obiteljska priča bude ispričana.
Obitelj moje majke uklonjena je s njihove farme u Kaliforniji,
i odvedena u koncentracijski logor Gila River u Arizoni.
I mislim da što sam više doznavala,
shvaćala sam što to zapravo znači
i kako je prva generacija stigla ovamo
i prebrodila sve zakone i nepravde
koji su ih priječili da budu građani, da se žene,
da posjeduju zemlju i da glasaju.
Sve to, a ipak su ostali, pa su ih potom bacili u logore
i sve su izgubili.
Kako uopće nastaviti nakon tako nečega?
Dakle, moja majka,
njezinu su budućnost drastično promijenili logori.
U sebi je imala dosta srdžbe, ali i dosta ponosa,
ali su je u isti mah zgazili u logoru.
Mislim, ne vjerujem da sam zbilja cijenila i shvaćala
dubinu tog gubitka.
Zakon koji se spremam potpisati
osigurava isplatu odštete svakome od 60 000 preživjelih.
Ovdje priznajemo da smo zgriješili.
Ono što se dogodilo nama, dogodilo se mnogima.
To što smo zatvarani, otjerani sa svoje zemlje
nije ništa neuobičajeno u ovoj zemlji ili u ovom svijetu.
AZIJSKI AMERIKANCI ZA RAVNOPRAVNOST I PRAVDU
Nasljeđe borbe za odštete jest povezanost i solidarnost.
SOLIDARNI POD SVAKU CIJENU
JAPANSKI AMERIKANCI PROTIV NEZAKONITOG ZATVARANJA
Znate, jer bi za promjenu trebalo dugo.
MANJINE MORAJU BITI ZAJEDNO AZIJSKA TIŠINA = AZIJSKI PRISTANAK
Mi gradimo nešto novo od temelja,
a to će nas zapravo očuvati na duže staze.
Mene možda više neće biti,
znate, da vidim kako se to ostvaruje,
ali mi sad nastojimo, znate,
premda zvuči idealistički, promijeniti svijet,
promijeniti sustave,
promijeniti sustave koji nam nisu od koristi.
PACIFIČKI AZIJCI PROTIV APARTHEJDA
CLIFF KAPONO SURFER/ZNANSTVENIK
Pobijedio sam na smotri znanosti kad mi je bilo 16.
Postojao je virus koji je harao
sjevernom obalom O'ahua na farmama kozica.
Pa sam smislio mali eksperiment, poput COVID testa za virus kozica.
Žiri je pitao: “Tko ti je ovo napravio?”
A ja sam rekao: “Nitko. Sve sam radio u školi.”
A oni su rekli: “Opa, kvalificirao si se.”
Dobijete besplatno putovanje na međunarodnu smotru.
Ponekad ona bude u Puerto Ricu, ili u Njemačkoj.
Rekao sam: “Idem na put!”
Pitao sam: “Gdje se održava?” A oni su rekli: “U Arizoni.”
A ja sam pitao gdje je Arizona.
Bilo je tako suho i vruće.
Moj unutarnji kompas govorio mi je da nešto nije u redu.
Moram skužiti gdje se sad nalaze Havaji.
Hodali smo s pratiteljima do kongresnog centra,
a ja sam uhvatio crtu kroz gužvu i počeo trčati.
Pratitelj je viknuo: “Pokušava pobjeći!”
Sprintao sam nekoliko blokova i izašao iz grada
pa dospio do čistine i vidio da su posvuda naokolo planine.
360, sunce je u zenitu, i počela mi je curiti krv iz nosa,
i osjećao sam da ću se onesvijestiti.
Pomislio sam: “Umirem. Moram se vratiti na Havaje.”
Tad sam znao da ne mogu daleko.
Odrastajući, sjećam se da sam morao ići u školu,
i pomalo sam to mrzio, biti unutra. Govorio sam: “To je pušiona.”
Čim bi zvonilo tata nas je kupio i vozio ravno na plažu.
To je bilo kad je po meni učenje zbilja počinjalo.
Moj tata bi nas poslao na plažu i rekao:
“Dobro, donesite mi razne vrste morske trave s obale.”
Potom bi se vratio pa bi nam govorio havajski naziv
i da morska trava ima i latinski naziv.
To je znanost.
Isto je i sa surfanjem.
Malo bismo se bavili znanošću o morskoj travi,
a potom bismo zgrabili daske i otišli surfati.
Razumijevanje smjera struje, odakle puše vjetar?
Kako se kreće pijesak? Kako val raste? Kakva je plima
Bilo je toliko informacija u igri
koje su mi pokazale čudnu vrijednost znanosti.
Znanost je bila poput čarobne sile koju prenosimo svijetu.
Pojavila se čudna prilika
da odem na doktorat u Kaliforniji iz kemije.
Ostaviti jedino što sam ikad znao i započeti nešto što ne znam
ni kakvo je, ni o čemu se radi, ali je drugačije.
Prvi rasizam
zbog toga što sam Havajac doživio sam po dolasku u Kaliforniju.
Upadao sam u sukobe s ostalim surferima u vezi s tim
gdje trebam surfati i s kim.
I postojala je hrpa pravila za čije postojanje nisam znao.
Jedan mi je surfer prišao blizu i na kraju me gurnuo.
Rekao je: “Idi kući, odakle god bio.”
To me jako uzrujalo.
Rekao sam mu: “Stari, ja želim ići kući.”
“Ne želim biti ovdje.”
“Ne moram ti to objašnjavati.”
Rekao sam mu: “Ja sam iz ovog oceana.”
“Odakle si ti?”
“Zna li itko od vas odakle ste vi?”
Osjećao sam to što sam došao na doktorat kao pritisak na svojim leđima.
“Havajac s doktoratom, ti ćeš nam pomoći.”
Sav taj pritisak da budeš netko.
Ja sam samo htio biti u oceanu.
Pa sam integrirao malo tehnologije koju smo razvijali u laboratoriju
u znanstveni projekt da probam vidjeti
ima li molekularnih tragova u oceanu koje možemo otkriti,
koje dijele surferi diljem svijeta?
Posljednji pokušaj ostajanja u školi.
Javio mi se novinar i dao sam intervju.
Sljedeće što znam, zovu me iz New York Timesa
za naslovnicu podliska o znanosti.
ČINE LI NAS MORA BOLESNIMA? SURFERI MOŽDA IMAJU ODGOVOR
Intervjui i pozivi od NBC-ja do NPR-a i Nat Gea,
kao nekakva štreberska zvijezda koja ulazi u neku zemlju štrebera.
To mi je bilo jako važno
jer sam dobivši takvo globalno priznanje
znao da priče koje potvrđuju
nisu moje nego moga naroda.
To mi je dalo samopouzdanja da se vratim kući.
Moj mi dom dopušta da budem ja.
Prijevod titlova: Ksenija Švarc