Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Daudzi amerikāņi nekad neuzskatīs mani par amerikāni.
Mums nav universālas valodas.
Mums nav universālas reliģijas, universālas identitātes.
ĀZIJAS IZCELSMES AMERIKĀNIS
KLUSĀ OKEĀNA SALU IEDZĪVOTĀJS, DZIMIS HAVAJU SALĀS
Nesaprotu, kāpēc apzīmējums Klusā okeāna salu aziāts vispār pastāv.
Kas tu esi?
Kā tu sevi redzi?
Kāda ir tava identitāte?
SANDRA OHA, AKTRISE
Vai Āzijas amerikāniete? Vai kanādiete?
Vai amerikāniete?
Gribu teikt, ka tā savā ziņā ir holistiska lieta,
vai nu tu neesi neviena vai esi visas.
Domāju, ka lielu daļu no tā, kā apzināti un neapzināti
izprotu pasauli, absolūti ietekmēja tas...
ka esmu aziāte baltādaino sabiedrībā.
Domāju, ka liela daļa cīņas un izpratnes...
ir, vispirms, par šo identitāti.
Īstā cīņa ir dziļi iekšēja.
Bet domāju, ka jāiet cauri vairāk redzamām cīņām,
kad tev kāds jautā, lai tu runā citā akcentā,
lai tu izskaties noteiktā veidā, tas, tas,
un tad tev jānogalina tavs iekšējais pūķis.
Tāpēc, kad tiešām sāku to saprast,
tad sāku par to mazāk uztraukties.
MĀKSLAS SKOLA
Mani tik dziļi skāra
un ietekmēja televīzijas seriāls Fame.
Tā bija vieta, kur viss notiek,
kur bērni dara to, ko es jūtu, ka vēlos darīt.
Bet mana izaugsme, kam sekoja kopienas atrašana,
ko veidoja cilvēki ar līdzīgu izcelsmi un tādu pašu izskatu,
man, es teiktu, bija lēna.
Kad mēs bijām tikai daži, bijām tik izkliedēti.
Tas bija aptuveni šādi, Dens ir Havaju salās, Havajas, Havajas...
kur viņš darīja savu darbu.
Džons Čo savu darbu darīja tur, tur, tur.
Nevarēja būt vairāk par vienu no mums.
Bet tā bija...
vientulības sajūta, jo sistēma to tā veido.
Tas ir tavs skatpunkts.
Katrā telpā, kurā esi, vari kaut ko iemācīties
arī tad, ja tā ir vieta, kur tevi nevēlas.
Savā ziņā, šīs telpas ir labākais mācību līdzeklis.
Kā pastāvēt telpā, kura tevi nevēlas?
Vai neciena tevi?
Tie bija citi laiki.
Tas, ka puse no Grey's Anatomy aktieriem nebija baltādainie,
tas bija kas īpašs. Bija sajūta, ka tas ir kā...
Labāk nerunāsim par to.
Vienkārši darīsim un redzēsim, vai izspruksim cauri sveikā.
Ak dievs, tas ir hits!
Tā ir sajūta, ko zinu,
par ko ceru, ka tā jau ir novecojusi.
Tā ir sajūta ar ko esmu asociējusies, kas saistīta ar centieniem
klusu ielavīties tā, lai neviens nepamana,
lai varam mierīgi pastāvēt, saprotat?
Es tiešām ceru, redzu un paļaujos,
ka šī domāšana ir pagātnē.
Tagad mani interesē tikai stāstīt stāstus,
kuros varoņiem ir šī kulturālā dimensija.
Tas nav vienkārši: "Hei, staigāšu apkārt un ēdīšu kimči,
runājot par Korejas kino."
Es nezinu. Ne par to ir runa, vai ne?
Bet runa ir par dimensijas,
kas iepriekš bija aizvērta, atvēršanu.
Kāpēc? Jo toreiz tas bija vairāk jūtams
ļoti ierastā baltādaino stāstu stāstīšanā.
Baltādainiem aktieriem nevar pajautāt:
"Kā bija būt baltādainam aktierim 20 gadu vecumā?"
"Un 30, 40 un 50 gadu vecumā?"
Viņiem to nevar pajautāt, bet, manuprāt, vajadzētu.
Visa tā padarīšana ar amerikāņu vārdu, nezināju, ka varu to izvēlēties!
JIA VANGS, ŠEFPAVĀRS
Neviens man to neteica,
un es nezināju, ka var nomainīt vārdu.
Tik daudzi mani aziātu draugi,
hmongu draugi it īpaši, tā izdarīja.
Mani sauktu Optimuss Praims vai kaut kā tādā garā.
Tas būtu tik forši!
Hmongas šefpavārs tiek pusfinālā.
Es paliku ar Jia.
VISKONSINAS SABIEDRISKAIS RADIO, 2023. GADA 13. FEBRUĀRĪ
"Jia" hmongu valodā nozīmē dzelzs panna vai vok panna.
Hmongu bērniem patika jokot: "Hei, kur ir Jia?"
"Ne jau tas, bet tas!"
Manu jaunāko brāli sauc Gongs Hmongs,
kas burtiski tulkojas kā "Dieva svētība".
Viņš dabū Dieva svētību, bet es esmu panna!
VANGS, JIA T-455161
Es piedzimu bēgļu nometnē
Taizemes ziemeļos, ko sauca par Ban Vinai.
Es ierados ASV,
kad biju četrus ar pusi gadus vecs.
Uzaugu mazā pilsētā centrālajā Viskonsinas daļā,
kurā vairums iedzīvotāju bija baltādaini, un tad kļuvām par Vangu ģimeni.
Es nevēlējos būt hmongs.
Augot, es dzīvoju divas atšķirīgas dzīves.
Vārds meekah hmongu valodā nozīmē amerikānis.
Savu meekah dzīvi dzīvoju skolā, bet hmonga dzīvi - mājās.
Man svarīgākais bija asimilācija.
Pat tēvs mums teica, ka vēlas, lai lasām grāmatas.
Vēlas, lai skatāmies TV.
Viņš nevēlējās, lai mums būtu hmongu vai aziātu akcents.
Ja spēju runāt kā viņi, ja spēju uzvesties kā viņi,
ja zinu visas popkultūras atsauces kā viņi,
tad viņi nevarēs par mani smieties.
Viņi nedomās, ka esmu dīvains, esmu citāds.
Es centos, lai tad, kad esmu skolā,
mani meekah draugi, mani baltie draugi,
mani amerikāņu draugi zina, ka esmu amerikānis.
Esmu viens no jums, puiši.
Tie bija mani draugi, kas lika rokas man uz sejas
un atvēra manas acis platāk,
jautājot: "Vai tagad redzi labāk?"
Es domāju, ka tā vienkārši ir draugu būšana.
Es smējos un teicu: "Laikam."
Iedomājieties, ka esat astoņgadīgs bērns,
mamma jums dod pusdienas skolai.
Viņa ļoti smagi ir strādājusi, lai rūpētos par savu puiku.
Viņa to mācēja tikai caur ēdiena gatavošanu.
Tad pusdienās bija bērni, kas tevi izsmēja
un teica, ka tavs ēdiens smird, un viņi negrib, lai tur esi.
Ziniet, ko darīju? Es izmetu savu ēdienu,
lai man tikai būtu draugi, lai es būtu foršs.
Tad nācu mājās un meloju viņai, sakot:
"Jā, es apēdu visu."
Tas ir 8-9 gadus vecs Jia, ja?
Pārtinam 30 gadus uz priekšu,
un es kaunos par to bērnu, kas toreiz nezināja, saproti?
Ja varētu atgriezties un pateikt tam bērnam
to, ko vēlos, teiktu: "Vecīt, neuztraucies."
"Pēc 20 gadiem viņi mēģinās tev skaidrot par Āziju,
stāstot, cik lieliska ir zivju mērce,
ka viņi atklājuši austeru mērci, vai pat:
"Ak jā, man mājās ir Srirača mērce."
Mani baltādainie draugi, mani meekah draugi, tagad saka:
"O, jā, es apēdu to ēdienu,
un tajā bija garneļu pasta,
un tas bija ļoti garšīgi," un tu domā:
"Jā, vecīt, manās mājās tā ir otrdienas maltīte."
Bērnībā, ja bija lielas svinības vai ballītes pagalmā,
visiem džekiem bija griežamie dēļi
un liels cērtamais nazis.
Tāpēc tu visu sacirti ar rokām,
un tad tu pildi un gatavo cīsiņus
mājā kopā ar tantēm, mammām un vecmammām.
Viņas palīdzēja pagatavot rīsus vai nūdeles,
vai tīteņus, vai to, ko cepa.
Visi puikas tusēja pie grila.
Manam tētim bija knaibles un viņš man tās iedeva.
Tu visu savu mūžu gatavojies šim brīdim,
lai spētu būt gaļas apgriezējs pie grila.
Atceros, kā teicu: "Mammu, es smaržoju kā tētis!"
Es smaržoju pēc degušas koksnes, pēc ugunskura.
Domāju, ka esmu tik foršs.
Mani amerikāņu draugi, baltie draugi, ar viņiem par to nerunāju.
Es aizbēgu no šī aicinājuma.
Manam tētim notika ļoti, ļoti slikts nelaimes gadījums.
Jums jāsaprot, ka viņš ir mans varonis.
Viņš karoja karā un izdzīvoja.
Viņš mūs atveda uz šo valsti.
Es domāju: "Ja tētis nomirs, viss, kas saistīts ar viņu,
viņa mantojums aizies ar viņu."
Tā diena mainīja veidu, kā es domāju par hmongu ēdienu,
un es domāju par to, ko nozīmē būt hmongam.
Jūtu, ka mana loma...
ir atcerēties šo stāstu un ēdienu, ko mēs ēdam.
Tajā ir kas tāds, kas atjauno manu dvēseli, kad to ēdu.
Kaut kas piemīt hmongu sinepju lapām,
kas apceptas ar cūkgaļas kakla kauliem
un šai burvīgajai garšu sadursmei, sinepju lapu kumosam
un cūkgaļas taukainumam,
ko sajūti brīdī, kad pieskaries tam ar lūpām.
Ja esi hmongu bērns, tad pazīsti šo garšu.
Ir kaut kas skaists
svaigā hmongu gurķī, kurā varu iekosties.
Katru reizi, kad to daru un tas pārsprāgst manā mutē,
es atgriežos 10 gadu vecumā, kad sēdēju blakus vecmammai.
Viņa man griež svaigus gurķus no dārza.
Kad saprotu, ka tas esmu es un tā ir daļa no manis,
gribu tajā dalīties ar citiem.
Skaties uz savu senču upuriem.
Tad tu paņem to un turpini iet uz priekšu ar to.
Kādu dienu tev būs jāupurē, lai jaunā paaudze
varētu augt.
Tā ir būt hmongam.
Skrēju tik tālu, ka tas kļuva par apli.
Es atskrēju atpakaļ.
Tāpēc mīlu būt hmongs.
Tāpēc, ja cilvēki grib runāt ar mani par to,
darām to. Aiziet!
Ja parunāsiet ar maniem vecākiem,
viņi teiktu, ka daudz runāju pretī
un biju ļoti valdonīgs bērns.
AMANDA NGUJENA, AKTĪVISTE
Vjetnamiešu valodā lielākais kompliments, ko vari pateikt meitai,
ir hiu tao, kas nozīmē būt paklausīgai.
Es nekad nebiju hiu tao.
SIEVIEŠU GĀJIENS UZ VAŠINGTONU
Es noraidu domu, ka AAPI kopiena ir klusa.
Tas ir stereotips, kas veicina parauga minoritātes mītu.
Vēsturē ir pietiekami daudz aktīvistu ar aziātu amerikāņu izcelsmi.
Vienkārši par tiem nestāsta vēstures grāmatas.
Mana vecmāmiņa Vjetnamā karoja pret Franciju par brīvību.
Es nāku no cilvēkiem, kas runā pretī.
Mani sauc Amanda Ngujena.
LIKUMA PAR VARDARBĪBU PRET SIEVIETĒM IZSKATĪŠANA
Nekad nedomāju, ka man nāksies ciest no lielākas netaisnības,
nekā tā, ko piedzīvoju dienā, kad mani izvaroja.
Hārvardā studēju astrofiziku.
Pēdējā semestra laikā mani izvaroja.
Atceros, kā iznācu no slimnīcas pēc izvarošanas medicīniskās apskates.
Nekad nebiju jutusies tik vientuļa,
kā tajā konkrētajā mirklī.
Man iedeva taksometra kuponu, lai atgrieztos kopmītnēs, kur mani izvaroja.
Tikai pēc savām ciešanām
es personīgi atklāju veidus,
kuros izvarošanas upurus atkārtoti padara par upuriem.
Kad uzzināju, ka izvarošanas noteikšanas komplektu var iznīcināt pēc 6 mēnešiem,
kaut arī nozieguma noilguma termiņš ir 15 gadi,
es jutu, ka Amerikas krimināltiesību sistēma mani nodod.
Es sapratu, ka man ir izvēle.
Pieņemt netaisnību
vai rīkoties pašai.
Tāpēc es nolēmu pārrakstīt likumu.
Likums, ko uzrakstīju, saucas
"Seksuālas vardarbības upuru tiesību likums."
Daļa no tā ir glabāt izvarošanas noteikšanas komplektu.
Vēl ir tiesības uz savu pacienta lietu.
Kā arī ir tiesības piekļūt savai policijas lietai.
Iepriekš piekļuve šiem dokumentiem bija liegta
cietušajiem visās Amerikas Savienotajās Valstīs.
Kad pieņēmām šo federālo likumu,
atceros, ka aizgāju līdz Linkolna Memoriāla kāpnēm.
Es vienkārši kliedzu, cik spēju.
Man bija sajūta, ka lāsts ir ticis salauzts.
Tas bija mans taisnīgums.
Tā bija taisnīguma sajūta.
Mana mīlestība pret kosmosu sākās vēl pirms manas dzimšanas.
Mana ģimene laivā bēga no Vjetnamas,
un izmantoja zvaigznes navigācijai,
lai atrastu ceļu uz brīvību.
Māte aizbrauca kopā ar trīs citiem ģimenes locekļiem,
viņas jaunāko māsu, 11. numurs,
viņas brāli, 3. numurs, un 2. numura dēlu.
Kamēr viņi peldēja līdz laivai,
tur bija ložmetēji...
un viņus pamanīja vjetkongieši.
Māte pagriezās pret numuru 3 un teica:
"Mums tas jādara. Vai nu dari vai mirsti."
Viņi nokļuva starptautiskajos ūdeņos.
Vētras dēļ laiva sāka grimt.
Atpeldēja liela laiva un izglāba viņus.
Viņiem pasvieda virvi, burtisku dzīvības virvi.
Viņa man saka, ka jāliek viena roka priekšā otrai rokai,
viena kāja priekšā otrai.
Kad man jautā, kā es nolēmu cīnīties pret ASV valdību
vai Apvienotajām Nācijām,
es domāju, kā viņai nācās izvairīties no sargiem un ložmetējiem,
kāpt pa virvi vētras laikā,
bet man tikai jānosūta e-pasta vēstule senatoram.
Kad runāju par savu izvarošanu, tas bija ļoti stigmatizējoši.
Draugi un tuvinieki teica: "Klau, tev nevajadzētu to darīt,"
tostarp, protams,
arī citi cilvēki ar manu, jaunas aziātes, identitāti.
Es saprotu, no kurienes tas nāk.
Es nevainoju nevienu, kas uzskata, ka izmaksu un ieguvumu analīzē
viņu izdzīvošana ir atkarīga no viņu klusēšanas.
Gribu, lai cilvēki zina, ka spēcīgākais rīks,
kas mums pieder, ir mūsu balss.
Nekad neesmu to nožēlojusi.
MĒS, NĀKOTNE
CELIES, LAI PĀRRAKSTĪTU LIKUMU
DJ REKHA, MŪZIĶE
Man ir trīs labākās dienas mūžā.
Pirmā labākā diena ir diena, kad satiku savu partneri.
Ak, saldi, saldi. Tiesa.
DJ REKHA PAGRABA BHANGRA
Otra labākā diena ir SummerStage.
CENTRĀLAJĀ PARKĀ
Labākā diena manā mūziķes mūžā.
Trešā labākā diena bija, kad tiku savā garāžā...
pēc 14 gadiem.
Tā ir Ņujorkas padarīšana.
Kā es identificējos?
Atkarīgs no tā, kas jautā, jo identitāte mainās.
Es noteikti identificējos kā DJ, māksliniece, kurators.
Domāju, ka identitāte ir kā...
slidena nogale, man... man piedaloties šajā projektā.
Savu vecāku laulību saucu par nelikumīgu mīlestības laulību
20. gs. 60. gadu beigās Indijā.
Viņi piedzima pēc Indijas sadales.
Tas nozīmē, ka viņi piedzima mūsdienu Pakistānā...
un tad pārcēlās uz Angliju.
Tad mēs pārcēlāmies uz ASV tieši pirms manas 5. dzimšanas dienas.
Par ko vecāki vēlējās, lai es kļūstu?
Zinu, ka tad, kad sāku spēlēt kā DJ, viņi nevēlējās, lai to daru.
Viņi noteikti negribēja, lai es to sūdu daru, nē.
Mamma aizbrauca uz Angliju.
Tur bija ļoti populāra viena dziesma.
Viņa atveda man kaseti ar to.
Tas bija Malkita Singa albums Up Front.
Albumā ir vēl viena dziesma, kas man ļoti patīk.
Tajā dzied: "Mēs nedejosim pie baltā cilvēka disko,"
kas ir... poētiski.
Mana ideja par 16. dzimšanas dienu
bija Bhangra ballīte.
Un es gribēju, lai visi ir tērpti indiešu drēbēs.
Tas bija pretstats sevis nīšanai.
Es biju otrā pusē.
Tas burtiski notika mūsu pagrabā.
Kad kļuvu par dīdžeju, aktīvi piedalījos
kopienas aktīvismā vairāk par visu.
INDIEŠI BAIDĀS STAIGĀT PA PILSĒTAS IELĀM
Es biju daļu no grupas, kas sākotnēji tika izveidota
ap vardarbības vilni, kas notika Džersijas pilsētā 80. gadu beigās,
ko īstenoja grupa, kas sevi dēvēja par Punktu sitējiem.
INDIETI PIEKĀVA PUNKTU SITĒJU AMBĀĻI
Mēs sākām vākt naudu, organizējot ballītes.
INDIEŠU LĪDERI PLĀNO PROTESTU
Šīs lietas man bija ļoti cieši saistītas:
vietas iekārtošana, kopienas uzturēšana un dīdžejošana.
Kad uzsāku dīdžeja gaitas. bhangra mūzika asociējās
ar zemākas klases cilvēkiem, kas ir strādnieku kārta, taksisti,
kas nav speciālisti,
viņi klausās šo mūziku, viņi ir no Pendžābas.
Vēlējos atrast vietu, kas teiktu, nē, mēs ejam uz pilnu banku.
Mēs spēlēsim īstu mūziku.
Basement Bhangra. Vēlējos spēlēt tieši šo mūziku.
Dievinu hiphopu. Vienkārši spēlēsim to.
Vajadzēja mirkli, bet tas aizgāja. Cilvēkiem ļoti patika.
Otrā gada vasarā rinda stāvēja visa kvartāla garumā.
Durvis atveras septiņos, tad seko deju nodarbība,
Basement Bhangra deju nodarbība.
Neizpildiet...
Kobras kustības, kad dejojat.
It kā cilvēks dresētu čūsku. Tas nav forši.
Pusnaktī valda neprāts.
Pilns no sienas līdz sienai.
Beigās gribu, lai dejo tik daudz cilvēku, cik iespējams.
Tas bija mans mērķis.
THE VILLAGE VOICE 'BASEMENT BHANGRA AR DJ REKHA
Daudz domāju par Basement Bhangra mūzikas projektiem
un to, kā tie varēja notikt tikai Ņujorkā.
Tas kļuva vēl nozīmīgāk pēc 11. septembra,
bija īpaši daudz sikhu ar bārdām un turbānos.
Pēc 11. septembra mūsu kopienās notika daudz sliktu lietu.
Mēs uztaisījām pasākumu 20. septembrī,
9 dienas pēc 11. septembra. Domājām: "Taisīsim vai nē?"
Protams, kluba īpašnieks teica: "Rakera, tev tas jādara."
Tad guvu mācību, ka ballīte vienmēr jārīko.
Ballītei ir jāturpinās.
Tad es tiešām sapratu, ka tā nav tikai ballīte, bet tā ir kopienas telpa.
BASEMENT BHANGRA BEZMAKSAS DEJU NODARBĪBA
MŪZIKU SPĒLĒ DJ REKHA, VIDEO LUZID
Man patīk strādāt ar jaunajiem māksliniekiem,
jo mācos no viņiem un viņi mācās no manis.
Ir daudz vairāk dienvidaziātu, kas taisa mūziku.
Tas ir aizraujoši.
Reizēm mūzika ir sūdīga, bet reizēm tai ir lielas iespējas.
Ienākot pa durvīm, mūsu pienākums ir
ievest citus cilvēkus pa šīm durvīm.
Ir lieliski, ka dienvidaziāti gūst panākumus
pamanāmos veidos,
bet kur ir mūsu vieta?
Nevar priecāties tikai tāpēc, ka kāds ieguvis politisku amatu vai ko tādu.
Tā plašā aizrautība ar varu ir sūdīga, saprotat?
Viņiem tā ir jāizvērtē kritiski.
Mums ir jāiestājas pret visu cilvēku apspiešanu.
KONNIJA ČUNGA, ŽURNĀLISTE
Kad sāku darbu televīzijas ziņās,
paskatījos apkārt un redzēju tikai baltādainus vīriešus.
Tie bija mani priekšnieki, tie bija mani kolēģi,
mani konkurenti, cilvēki, ko intervēju, visi bija baltie vīrieši.
Katru reizi, kad iegāju ziņu telpā, biju vientuļā vilcene.
Nolēmu, ka es arī būšu baltādains vīrietis.
Es burtiski pārņēmu visu viņu uzvedību.
Bravūra. Izlēmu, ka man viss pienākas, un vēl es lamājos.
Es tik daudz lamājos.
Tas bija tik nepiedienīgi, jo es biju
mazs lotosa zieds,
no kura mutes plūda visi tie pretīgie vārdi.
Katru reizi, kad saskāros ar rasismu vai seksismu,
es metu to viņiem atpakaļ rasistiskā, seksistiskā veidā.
Priekšnieks teica: "Pasaki, kāpēc tevi pieņēmu darbā."
Es teicu: "Jo tev patīk, kā gludinu tavus kreklus."
Viņam šķita, ka tas ir smieklīgākais, ko viņš bija dzirdējis savā mūžā.
Viņš atkārtoja: "Pasaki viņiem, pasaki." Turpināja likt man atkārtot.
Pie sevis domāju: "Kāpēc es to teicu?"
"Vai esmu traka?"
Tā es vienkārši darbojos.
Šādi es tiku galā ar seksistu cūkām
un rasistu cūkām.
Piedodiet.
Mani vecāki piedzima Ķīnā,
un man ir četras vecākās māsas, kas piedzima Ķīnā.
Bet es esmu vienīgā, kas piedzima ASV.
Es biju "citāda meitene".
Piedzimu un uzaugu Vašingtonā.
Kad es piedzimu,
tēvs zvanīja no slimnīcas un teica: "Vēl viena meitene."
"Jūs atrodiet viņai vārdu."
Māsas izšķirstīja kino žurnālus.
Teica, ka uzšķirsim lapu, un tas būs viņas vārds.
Viņas uzšķīra lapu ar aktrisi Konstanci Mūru.
Tā kļuvu par Konstanci, bet visi mani sauca par Koniju.
Kad māte ieradās ASV,
viņa nespēja lasīt vai rakstīt angliski, nelasīja un nerakstīja ķīniešu valodā.
Faktiski es astoņu vai deviņu gadu vecumā iemācīju viņai lasīt.
Izmantoju savas Golden grāmatas, visas savas bērnu grāmatas,
un es palīdzēju viņai iemācīties viņas parakstu,
lai viņa iegūtu pilsonību.
Bet viņai tas bija ļoti, ļoti grūti.
Manas vecākās māsas bija valdonīgas, kliedzošas princeses.
Viņas visu laiku runāja bez mitas.
Es biju klusa,
bikla, kautrīga persona, kas nekad nerunāja.
Ģimene bija šokā, kad sāku strādāt TV ziņās.
WTTG5 DESMITOS VAKARĀ
Māsas teica: "Mūsu mazā Konija, iedomājies."
"Viņa runā ar miljoniem cilvēku."
"Kas to būtu domājis, ka mūsu mazā Konija...?"
Un es teicu...
"Nevajag."
Manu vecāku traģēdija bija dēlu trūkums,
un ķīniešu tradīcija nosaka, ka ir jābūt dēliem,
jo dēli nes tālāk ģimenes uzvārdu.
Tēvs man uzticēja misiju.
Viņš man uzrakstīja vēstuli:
"Varbūt tu spēsi nest tālāk ģimenes uzvārdu."
Zemapziņā to arī darīju.
Kādu dienu man piezvanīja žurnāliste,
Konija Vonga, kas teica, ka viņu nosauca par godu man.
Teicu: "Ko, tu laikam joko?"
CBS ZIŅAS
Viņas vecāki pajautāja: "Kā tu gribi, lai tevi sauc,
jo tagad tu esi ASV?"
Viņai bija kādi trīs, četri gadi.
Viņa redzēja mani televīzijā.
Viņa teica: "Konija vai Elmo."
Viņa atklāja, ka ir vesela paaudze
ar Āzijas izcelsmes meitenēm vārdā Konija.
Konija Vonga izlēma, ka uzrakstīs rakstu
The New York Times viedokļu sadaļā,
un tas būtu par visām Konijām, ko viņai izdevās atrast.
Foto redaktors atrada fotogrāfi
vārdā Konija Aramaki,
un viņa sasauca kopā visas šīs Konijas,
un man vienkārši bira asaras.
Raudu katru reizi, kad domāju par to.
Tas ir neticams mantojums, par kura pastāvēšanu nezināju.
Visas šīs Konijas pasaulē, kas nosauktas man par godu.
Peldēšana ir daļa no manas dzīves tik ilgi, cik sevi atceros.
Neatceros laiku savā dzīvē, kad es nebūtu bijis ūdenī.
ŠUJLERS BAILĀRS, SPORTISTS / AKTĪVISTS
Tādēļ, ka reti uzvedos ļoti meitenīgi
meiteņu tualetēs vai meiteņu ģērbtuvēs,
mani apsmēja par manu izskatu.
"Tu neesi īsta meitene, vai esi pārģērbies zēns."
Tāpēc es peldkostīmu uzvilku mašīnā.
Gāju sieviešu ģērbtuvēs bez krekla, ar redzamu peldkostīmu,
kas bija mana biļete uz tualeti
bez apsmiešanas, ka neesmu pilnvērtīga meitene.
Kad domāju par dzimuma identitāti:
"Jēziņ, varbūt neesmu sieviete, par ko visi mani uzskata."
Varbūt esmu vīrietis.
Domāju: "Ak dievs, ko man darīt ar sportu?"
"Ko man darīt ar peldēšanu?"
Kā es palikšu sportists,
mēģinot būt es pats kā transpersona?
Es joprojām apņēmos peldēt Hārvardas komandā,
sieviešu peldēšanas komandā, kad pabeigšu procedūras.
Kad pastāstīju to savai trenerei, viņa teica:
"Nezinu, bet mēs kaut ko izdomāsim."
Un tā gada laikā man piedāvāja vietu
vīriešu komandā, jo viņu treneris teica:
"Ja uzskati sevi par vīrieti, peldi manā komandā."
HĀRVARDAS PELDĒŠANA UN NIRŠANA
Man paveicās ar atbalstu,
ko saņēmu no treneriem, un tas palīdzēja kļūt par sevi
kā trans vīrietim vīriešu komandā.
Dzimuma maiņas procesā
man apnika par to stāstīt katram individuāli.
Tāpēc uzrakstīju lielu ierakstu Facebook, sakot:
"Sveiki, visi, esmu trans."
"Lūk, informācija par to, ko tas nozīmē."
"Es peldēšu vīriešu komandā."
Tā es pastāstīju visiem tiešsaistē.
Man ir trīs korejiešu vecvecāki.
Halmeoni, hal-abeoji jeb vecmāmiņa un vectētiņš,
mammas vecāki.
Vēl man ir tante, keun-imo.
Halmeoni ir Facebook konts, tāpēc pirms publicēju ierakstu,
es viņu nobloķēju Facebook.
Mums ir pāris kopīgi draugi, tāpēc teicu:
"Hei, lūdzu, vēl nesakiet to halmeoni."
"Es pateikšu viņai, bet man vajag laiku."
Aptuveni mēnesi rakstīju viņai vēstuli.
"Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo, Es tev to saku, jo mīlu tevi."
"Jo ļoti cienu tevi un vēlos, lai tu piedalies manā dzīvē."
Mēs ar māti ļoti baidījāmies.
Varbūt mēs ar viņu vairs nekad nespersim soli šajā namā.
Varbūt viņa atteiksies ne tikai no manis, bet arī no manas mātes.
Apsēdāmies pie virtuves galda.
Nolasīju vēstuli.
Beidzu to ar "mīlu tevi."
Tad es gaidīju.
Vectēvs reaģēja pirmais, un viņš sāka
savā veidā aplaudēt un teica:
"Tagad tu iznāci no skapja?"
Es biju šokā. Viņš teica: "iznāci no skapja."
Viņš mani apsveica.
Mēs ar mammu bijām pilnībā apstulbuši, nezinājām, ko teikt.
Keun-imo, viņa paspieda manu roku
un piecēlās pagatavot tēju. Viņas mīlestība tika izrādīta.
Halmeoni, cilvēks, par kuru uztraucos visvairāk,
viņa skatījās uz mani ar ļoti striktu sejas izteiksmi,
un pateica: "Es to zināju."
"Vari būt puika, brālis, vari būt vīrietis."
"Bet meitas rūpējas par saviem vecākiem."
"Tā joprojām ir tava atbildība, Skailer, tāpēc parūpējies par vecākiem."
Protams, es piekritu.
Tie vārdi, bumo-hyodo, parūpējies par vecākiem,
ir uztetovēti manas vecmāmiņas rokrakstā zem manas masektomijas rētas,
pie manas sirds.
Tas ir mans veltījums viņai
un visām stiprajām sievietēm, no kurām es nāku.
Mana halmeoni ir ziemeļkorejiete.
Viņa no Phenjanas gāja līdz Seulai, lai aizbēgtu
tieši pirms Koreja tika sašķelta divās Korejās.
Viņa gāja, kad viņa bija 13 gadus veca, kopā ar māti,
pārvarot okeānus, lai izaudzinātu manu māti.
Tāpēc ir šī dziļā vērtība, ko nesu,
un tetovējums ir daļa no šī simbola.
Tāpēc, kad es augu, man bieži izteica dažādus
ļoti nepieklājīgus komentārus par manu ārējo izskatu.
"Jaukto rasu mazuļi ir paši skaistākie."
"Tu esi tik eksotiska."
"Aziātes un baltās meitenes ir pašas seksīgākās."
To teica pieaugušie, to teica vienaudži. To teica skolotāji.
Ļoti fetišistiski komentāri par manu izskatu,
kas ietvēra rasismu, sieviešu nīšanu.
Tad mainīju dzimumu.
Tagad mani pasaule uztver kā Āzijas izcelsmes vīrieti.
Tā ir ļoti atšķirīga pieredze.
Tagad man ir sajūta, ka es pat neeksistēju.
Man bieži saka, ka neesmu pietiekami vīrišķīgs.
Daudzi uzskata Austrumāzijas izcelsmes vīriešus par sievišķīgiem, vājiem.
To pašu viņi domā par transvīriešiem.
Mana vīrišķība ir mana.
Ja tu to neredzi vai domā, ka tā ir X, Y un Z, viss kārtībā.
Vari domāt, ko vēlies par manu vīrišķību, bet es zinu, kas es esmu.
Mana rases identitāte un dzimuma identitāte tiešām piespieda mani
atrast pamatus pašam.
Tagad es to uzskatu par superspēju.
KUMAILS NANDŽIANI, KOMIĶIS / AKTIERIS
Es dzīvē visvairāk nervozēju, kad kāds pie manis pienāk
un saka: "Hei, tu man ļoti patiki..."
un tā pauze pirms filmas, un viss, ko viņi saka tālāk,
liek man šausmīgi nervozēt.
Harolds un Kumārs, to es saprotu.
Tā bija 10 gadus, pirms kļuvu par komiķi.
Tas notiek arī ar pārējiem džekiem.
Tas notiek ar Hasanu, tas notiek ar Azizu,
tas notiek ar Kalu, tas notiek ar Hari.
Tas notiek ar mums visiem.
Es vienmēr atbildu vienādi, kad kāds saka:
"Hei, tu man ļoti patiki Lielā sprādziena teorijā."
Es atbildu: "Nē, tas bija tas otrs."
Jā.
Tas ir novedis pie pāris neveiklām situācijām.
Hei, kā klājas?
Sāku uzstāties kā komiķis uzreiz pēc 11. septembra.
Tikko dabūju Xbox.
Katru reizi uz skatuves es sajutu spriedzi auditorijā.
Viņi domāja: "Viņš to pieminēs? Viņš to pieminēs?"
Es mēģināju par to nerunāt.
Tas vienkārši nestrādāja. Man bija par to jārunā.
Es iznācu uz skatuves, un, ja es biju bārā,
pēkšņi visi uz mani tā saspringti skatījās,
un es teicu: "Hei, esmu no Pakistānas."
"Mēs esam labie." Tas bija tas, ko teicu.
"Kur ir Osama?"
To man pāris reizes uzdeva.
Pēc pirmajām divām vai trīs reizēm,
domāju: "Labi, šie nav izolēti incidenti."
Tas turpinās notikt.
Tāpēc man jāizdomā atbildes, ko varu vienkārši atcerēties.
Cilvēki mani sauca par teroristu uz skatuves, un es teicu:
"Ja tiešām esmu terorists,
vai tiešām gribat mani kaitināt?"
-"Kur ir Osama?" -"Es nezinu.
Sen neesmu viņu redzējis sapulcēs."
Kāds kaut ko pasaka, tu kaut ko atbildi,
un pēkšņi auditorija uzsprāgst.
Viņi to dievina. Viņi dievina tevi.
Uzzināju, ka vienu no līmeņiem jaunajā Call of Duty
sauc par Karači, kas ir vieta, kur es uzaugu.
Tas man ir dīvaini.
Tava dzimtā pilsēta tagad ir kļuvusi par kaujas lauku.
Cik punktus vari dabūt?
Man saruna par identitāti joprojām ir projekts procesā.
Es joprojām nezinu.
Jūs jautājat, kā es identificējos.
Es teiktu, pakistānis.
Vikipēdija - pakistāņu izcelsmes amerikānis.
Tiešām nezinu, ko tas nozīmē.
Es nejūtos pilnībā pakistānis, jo tur vairs nav manas mājas.
Bet es nejūtos kā amerikānis, jo tava piederība
grupai ir balstīta uz...
to, vai citi grupas dalībnieki uzskata tevi par tai piederīgu.
Es saprotu, ka daudzi amerikāņi nekad neuzskatīs mani par amerikāni.
Tāpēc es nejūtos amerikānis.
Ir jāizdomā kaut kas tāds, kas ir pilnīgi unikāls tev.
Kad biju mazs bērns, dievināju filmas un TV.
Filmas, TV, videospēles.
Ilgu periodu savā mūžā es skatījos filmas katru dienu.
Zvaigžņu kari un Star Trek, Gremlini un Spoku mednieki,
Indiana Džonss un viss pārējais.
Es skatījos arī daudzas Bolivudas filmas.
Tur tika attēlots tāds spēcīgs,
kluss vīrietis, kurš nekad nav bēdīgs un nekad neizjūt bailes.
Tas ir svarīgs Bolivudas filmu elements.
Tāpēc es uzaugu, idealizējot šīs lietas -
stipro vīrieti, kas rūpējas par ģimeni un uzveic
sliktos puišus un viss pārējais.
Tagad es saprotu, ka šī ideja par vīrišķību
man bija ļoti kaitīga.
Tu nevari būt bēdīgs,
tu nevari baidīties, jo dusmas ir vienīgā vīrišķīgā emocija.
Tagad, kad iznāku uz skatuves, es vēlos runāt par to...
ka izprast jūtas un spēja tās izpaust
ir spēks, jo... Dusmas ne vienmēr ir spēks.
Pateikt: "es no tā baidos," arī ir spēks.
Tagad, kad uzstājos ar jokiem,
es vēlos būt cilvēks, kas izskatās kā es
un runā par tām lietām.
Kaut arī esmu veiksmīgs un man ir ļoti paveicies,
manī joprojām ir šīs lietas...
kas mani biedē.
MEDLINA JU, MEDMĀSA
Es ierados ASV 1970. gadu beigās,
un devos taisni uz Kanzassitiju.
Kad lidoju no Filipīnām,
kundze man līdzās teica: "Tu esi mana pirmā aziāte."
Viņa to pateica tik pazemojošā veidā,
ka atbildēju diezgan necienīgā veidā,
sakot, ka viņa ir mana pirmā muļķe.
Klusums valdīja līdz pat pašai Kanzassitijai.
1970. un 1980. gados valdīja milzīgs medmāsu trūkums.
Daudzi administratori visā ASV
devās uz Filipīnām un meklēja darbiniekus Manilā,
algojot visas medmāsas, ko vien spēja noalgot.
Es kā galvenā medmāsa reanimācijas nodaļā 12 mēnešos nopelnīju
Filipīnu Sirds centrā tikpat,
cik vienā mēnesī, strādājot ASV.
Mans stāsts neatšķiras no jebkuras citas filipīniešu medmāsas stāsta,
kas šeit ieradās, kā saka, meklējot zaļākus medību laukus,
labākas iespējas savām ģimenēm.
Kad ierados ASV, man bija 25 gadi.
Es mājās atstāju savu vīru un pirmdzimto.
Viņam bija tikai pāris mēneši, kad es aizbraucu.
Katru mēnesi mājās sūtīju pusi savas algas.
Tik ļoti ilgojos pēc mājām.
Es biju ļoti, ļoti vientuļa.
Manā dzimtenē ir dziesma Manila, Manila.
Kāds to atskaņoja vienā no Ziemassvētku ballītēm,
un es sāku raudāt kā traka.
Mans vīrs un četri bērni pievienojās man ASV,
un mēs apmetāmies Ņūdžersijā.
Aizgāju pensijā 2019. gadā pēc 46 gadiem medmāsas amatā.
Plānojām, ka vīrs dosies pensijā 2020. gada novembrī,
un gribējām apceļot pasauli.
Jaunākās ziņas par koronavīrusa izplatību.
ASV tiek ziņots par vismaz 19 nāvēm.
2020. gada martā, pēc TV skatīšanās,
mans vīrs iemiga kā ierasts.
Tad mēs FaceTime sazvanījāmies ar bērniem, jo nedrīkstējām tikties.
Bērni teica: "Mammu, viņš neizskatās labi."
Tas bija mana murga sākums.
Viņš nonāca slimnīcā, kurā strādāju.
Pāris dienas vēlāk radinieki atkal zvanīja 911 par mani.
Man arī bija COVID.
"Kurš rūpēsies par manu vīru, kad viņš atgriezīsies mājās?"
"Esmu medmāsa, es rūpēšos par viņu."
"Tāpēc man ir jāizdzīvo."
Tā bija Svētā nedēļa, un es ticu lūgšanu spēkam.
Jutos pacilāta Lielajā piektdienā.
Pūpolu svētdienā redzēju varavīksni pie sava slimnīcas loga,
un pateicu sev: "Es dzīvošu."
Manam intubētajam vīram sākās trešā nedēļa reanimācijas nodaļā.
Ārsti mani informēja, ka viņam ir izrakstīti tādi medikamenti,
ka ventilators iestatīts tā, un es to visu sapratu.
Atcerieties, esmu kritiskās aprūpes medmāsa.
Kad man pateica, ka uzsāk ievadīt noteiktu medikamentu,
mana sirds sažņaudzās.
Man bija iespēja turēt viņa roku viņa mūža trīs pēdējās stundas.
Viņu svētīja mācītājs, mēs lūdzāmies,
bērni viņam zvanīja ar FaceTime palīdzību, es viņam čukstēju ausī:
"Vari aiziet, tētiņ, viss kārtībā."
Kā dzīvot tālāk?
Es katru dienu aizlūdzu par viņu.
Apciemoju viņu katru nedēļu, nesu viņam ziedus.
Tagad esmu laimīga vecmāmiņa sešiem mazbērniem.
Braucu uz Filipīnām, lai apciemotu radus,
īstenotu medicīnisko misiju.
Es vienmēr saku tagalu valodā:
"Ung hindi maronong sap ang hinding, ah hindi mararating saparo on ang."
"Ja neatgriezies tur, no kurienes tu nāc,
tu nekad nesasniegsi savu galamērķi."
Mums ir tikai viena dzīve. Dariet labu.
Ja uzaudz nabags, tu vienkārši esi vairāk motivēts nebūt nabags.
HARŪNS MOKHTARZADA, UZŅĒMĒJS
Kad skolu atcēla sniega dēļ,
es sasaucu draugus un teicu: "Tīrīsim sniegu."
Mums bija zālienu pļaušanas bizness.
Iemācījos burvju trikus, un sāku taisīt burvju triku izrādes.
Man tikai atliek to nedaudz sakratīt.
1993. G. 5. DEC. PLKST. 21:08
Bez šaubām. Un tie visi ir sasieti kopā.
Man bija bibliotēkas sodi par vairākiem simtiem dolāru.
Tāpēc piedāvāju bibliotēkai savas burvju triku izrādes.
Es teicu: "Vēlos, lai tikai atceļat manus sodus."
Un tā arī viņi darīja.
Viņi mani sauca par Šausmīgo Harūnu.
1993. G. 17. OKT.
Dienā, kad piedzimu, krievi iebruka Afganistānā.
Es tur pavadīju trīs gadus.
Manu tēvu arestēja par partizānu atbalstīšanu.
Kad viņš iznāca no cietuma pēc sešiem mēnešiem,
mēs nolēmām no turienes aizbraukt.
Mokhtarzadu ģimene patiesībā bija diezgan pārtikusi.
Notika inflācija, tāpēc afgāns kļuva bezvērtīgs.
Viss tika pilnībā zaudēts.
Kad ieradāmies Amerikā,
ievācāmies manas mātes vecāku divistabu dzīvoklī
Merilendā.
Toreiz bijām sešu cilvēku ģimene un mani vecvecāki.
Nezinu, kā mēs visi tur salīdām.
Bijām tur kā siļķes mucā.
Mēs tiešām nespējām neko atļauties.
Skaidri atceros, ka ēdu bezmaksas pusdienas.
Bērnus sadalīja pirms pusdienām.
Tevi pasauca un atzīmēja sarakstā.
Kad pārgāju uz samazinātas maksas pusdienām, domāju, ka dzīve uzlabojas.
Es uzaugu, apzinoties, ka mana tauta
pārdzīvo milzīgas grūtības.
Mana māte mūsos ieaudzināja, ka mums ir ļoti paveicies,
un tāpēc jādara viss, ko spēj,
jo ir miljons cilvēku, kas gribētu būt tavā vietā.
Tas noteikti ļoti ietekmēja manas ambīcijas.
Vidusskolā es gāju praksē mārketinga uzņēmumā.
Viņi lika man mācīties, kā būvēt tīmekļa vietnes.
Viņi pārdeva tās par tūkstošiem dolāru dažādiem uzņēmumiem.
Tad es sapratu, ka katram uzņēmumam vai pat cilvēkam
būs nepieciešama tīmekļa vietne.
Ja nu mēs uzbūvētu ko tādu, kas būvētu viņu vietnes?
Tā radās FreeWebs ideja.
Brāļi, kas prot programmēt, ir ļoti lietderīga lieta.
Es viņus pārliecināju un teicu: "Puiši, uztaisām to."
Mēs izveidojām Webs, kad mācījos Merilendas Universitātes pēdējā kursā.
Mums vajadzēja fiziskas iekārtas,
serverus, kuros viss darbojās.
Tas pārcēlās no kopmītnes uz skapi dzīvoklī.
Vienu dienu viss nobruka.
Pilnīgi viss pārstāja strādāt.
Šajā serverī ir simts tūkstoši tīmekļa vietņu, bet tas nestrādā.
Ja nevaram to palaist, tās būs beigas uzņēmumam.
Visbeidzot piezvanījām Dell, un Dell teica:
"Reizēm šādas problēmas iemesls var būt putekļi."
"Pamēģiniet to atvērt, izvilkt vadu, papūst tajā
kā Nintendo kārtridžā, vai kaut kā tā,
un pēc tam salieciet atpakaļ un ieslēdziet to."
Atvērām, izvilkām vadu, iepūtām tajā,
ielikām atpakaļ un ieslēdzām, un viss atkal sāka strādāt.
Tajā brīdī pasaule sadalījās.
Viens ceļš būtu ļoti, ļoti atšķirīgs.
Visa mūsu nākotne bija atkarīga no putekļiem.
Mani vecāki īsti nesaprata
mūsu panākumu līmeni, ko sākām sasniegt,
līdz pastāstījām viņiem, par cik pārdevām uzņēmumu
10 gadus pēc tā dibināšanas.
Mēs pārdevām uzņēmumu par gandrīz 120 miljoniem dolāru.
Mēs ar brāļiem sēdējām pie datora
un vienkārši pārlādējām savu bankas kontu.
Pēkšņi tajā parādījās daudz nuļļu.
Tad bija sajūta, ka tas ir pa īstam.
"Oho, mana ģimene ir nodrošināta."
1993. G. 17. OKT. PLKST. 18:03
Nākamais jaunuzņēmums bija saistīts
ar ļoti apnicīgu problēmu, ar ko es saskāros.
Proti, ka tu nevari atrast abonementus, par kuriem maksā.
Tā radās Truebill.
Tehnoloģiju pasaulē ir tāda lieta kā vienradzis.
Vienradzis ir vērts vairāk par miljardu dolāru.
Mēs pārdevām šo uzņēmumu par gandrīz 1,3 miljardiem.
"Oho, ko es ar to darīšu, lai būtu pelnījis to,
ko esmu saņēmis?"
Tagad dzīvē esmu sasniedzis pietiekami.
Es teikšu, kas man prātā, un es iekārtošu telpu,
kur musulmaņu kopienai būs balss.
Tāpēc ieguldu neatkarīgajā žurnālistikā.
Tāpēc es mēģinu nogādāt ārkārtas pārtikas pakas Gazas joslā.
Tāpēc es palīdzēju finansēt un atbalstīt skolu
bāreņiem Afganistānā.
Es mēģinu uzrunāt cilvēkus Twitter,
kad jūtu, ka viņi melo vai izplata dezinformāciju.
Ja, pēc visiem saviem panākumiem šajā valstī,
es nespēju runāt par šīm lietām, kurš cits to darīs?
Kas to spēs?
TAMIJA DAKVORTA, SENATORE
Atceros, biju armijā
kā jauna virsniece, kas mācījās pilotu skolā.
Armija izlika attēlu,
kurā tika attēlots ideāls armijas virsnieks.
Tas bija blonds, spēcīgs vīrietis ar izteiktu žokli un īsiem matiem.
Nodomāju, ka nekad tā neizskatīšos.
Biju misijas vidū, kad mani ievainoja un izveda no Irākas.
Atceros, kā man trāpīja.
Atceros, kā izmisīgi centos nosēdināt helikopteru.
Man bija norautas kājas, un roka faktiski tika nogriezta.
Es nespēju darīt neko citu,
kā tikai censties lidot, zaudējot samaņu, atmostoties un turpinot censties.
Apjukums, sāpes, izmisums,
jo domāju, ka tā ir mana vaina, un esmu izgāzusies kā pilote,
kā kareive un virsniece.
Vēlāk man paskaidroja:
"Nē, tu joprojām centies parūpēties par saviem vīriem."
Kopš tā laika man viss ir kārtībā.
Ja vien esmu izdarījusi savu darbu kā kareive.
Kad pirmo reizi balotējos senātam,
kad teicu, ka esmu Amerikas revolūcijas meita,
mans debašu oponents paskatījās uz mani ļoti nicinoši un teica:
"Jā, protams, tavi vecāki ieradās no Taizemes,
lai karotu kopā ar Džordžu Vašingtonu."
It kā tas nebūtu iespējams, un man nācās viņu labot:
"Patiesībā, mani senči cīnījās kopā ar Džordžu Vašingtonu."
Esmu pa pusei baltā, pa pusei austrumaziāte.
Mana māte ir ķīniete pēc izcelsmes, kas piedzima un uzauga Taizemē.
Tāpēc viņa sevi uzskata par taizemieti.
Tā bija likteņa sakritība.
Mani vecāki iepazinās Vjetnamas kara dēļ.
Tētis bija Āzijā Vjetnamas kara dēļ.
Viņš iemīlējās manā mātē.
Bet viņš apprecēja manu māti, kas nenotika ar daudzām taizemietēm.
Līdz pat šai dienai saņemu vēstules no divu rasu taju-amerikāņu bērniem.
"Palīdzēsiet atrast tēti?"
"Viņu sauca Bobs, viņš bija seržants armijā."
Tas vienkārši lauž manu sirdi.
Augt pēc Vjetnamas kara Dienvaustrumāzijā
kā divu rasu bērnam nebija pozitīva padarīšana.
Ja tētis nebūtu apprecējis mammu un palicis, man nebūtu nākotnes,
un arī manai mātei nebūtu nākotnes,
jo visi zināja, ka esmu karavīra bērns.
Citi bērni teica: "Esi liela un neveikla,"
jo biju daudz garāka par citiem bērniem.
"Tu un tavs tēvs smirdat kā siers."
Domāju, ka sāku labi justies par savu divu rasu izcelsmi,
kad pārvācos uz Havaju salām.
Taizemē mani sauca par luk khrung.
Luk ir bērns, khrung ir puse, tāpēc biju "pusbērns."
Bet havajiešu valodā esmu hapa, kas arī nozīmē pusi,
bet tas ir sajaukums. Tas ir pozitīvs apzīmējums.
Tā ir pirmā vieta, kur sāku iejusties savā identitātē.
Mācījos pamatskolā, kad tētis zaudēja darbu,
un mana ģimene nonāca nabadzībā.
Mēs ar mammu teicām tētim, ka jādodas uz ASV.
Mamma nevarēja braukt, jo viņai vēl nebija zaļās kartes,
un viņai nebija vīzas,
un mēs tāpat nespējām atļauties biļeti viņai.
Kad iekāpu lidmašīnā no Taizemes uz Havaju salām, viņa teica:
"Tev ir jāpārņem vadība."
Man bija jākļūst par mammu, bet mums gāja grūti.
Mums nekā nebija.
Es sastrīdējos ar tēti un teicu:
"Tu vairs neesi galvenais, jo nespēj mūs nodrošināt."
"Es iešu un atradīšu darbu."
Aizgāju uz Vaikiki pludmali un kļuvu par skrejlapu dalītāju tūristiem.
Tie bija pirmie īstie ienākumi manā ģimenē.
Es pārdevu rozes,
apkrāpu tūristus, kas spēlēja volejbolu pludmalē.
Izlikos par parastu vietējo meiteni,
sadarbojoties ar vietējo puisi, kas teica tūristiem:
"Es spēlēšu pret jums, un tā meitene spēlēs ar mani."
Jautāju: "Kas, es? Tiešām? Es varēšu uzspēlēt?"
Tā bija mūsu savdabīgā filmas White Men Can't Jump, versija.
Parasti spēlējām uz pieciem zaļajiem par spēli.
Es spēlēju ļoti labi.
Nekad mūžā neesmu strādājusi smagāk, kā tad, kad biju nabaga.
Katru dienu biju pārgurusi.
Tētis bija pārguris.
Ja mēs spētu palīdzēt kaut ar mazumiņu,
ļautu cilvēkiem uzelpot.
Tās ir politikas, ko atbalstu šodien.
APTURĒT KARU PRET SIEVIETĒM
Neuztveru sevi kā pārmērīgi centīgu.
Es vienkārši pieņēmu visu un vienkārši centos izdzīvot.
Gribēju visu atlikušo mūžu būt helikoptera pilote.
Iesaistīšanās politikā notika tāpēc,
ka biju dusmīga par to, ka mēs nerūpējamies par veterāniem.
Es nemēģināju neko sasniegt,
un es izgāzos pirmajā reizē. Es zaudēju.
Tagad cilvēki runā par mani kā par ļoti panākumiem bagātu,
bet es redzu sevi tikai kā cilvēku,
kas mēģina izdzīvot un darīt, kas jādara.
Tas laikam ir raksturīgi aziātiem.
BOVENS JANGS, KOMIĶIS
Mēs apmeklējām ķīniešu Bībeles
mācību nometni, kas notika Klinšu kalnu viesu namā.
Bērni bija ļoti smieklīgi, forši, nogribējušies kristiešu pusaudži,
kas spēlēja ģitāru un salaida viens ar otru.
Es nebiju viens no viņiem.
Mans risinājums tādās situācijās bija būt smieklīgam.
Vienā no ludziņām mani uzaicināja spēlēt Ostinu Pauersu
un parodēt Ostinu Pauersu.
Laikam pateicu: "Jā, mazulīt."
Un tad visa telpa uzsprāga smieklos.
Padomāju, ka vēlos to darīt visu savu atlikušo mūžu.
Skrēju uz pagrabu, lai skatītos SNL un MAD TV, un visus citus joku raidījumus.
Es biju apsēsts.
Es to padarīju par savu identitāti,
vidusskolā piedalījos improvizācijas trupā, devos
uz Bovine Metropolis Theater Denverā, lai uzstātos kopā ar
33 gadus veciem vīriešiem, kam bija problēmas ar alkoholu.
Jau 15 gados būvēju savu dzīvi ap to.
Es ļoti kautrīgi, klusi par to stāstīju citiem, it īpaši vecākiem.
Es mēģināju padarīt šo sapni par pieņemamu viņiem.
Nekādā gadījumā man nebūtu loģiski pievērsties šovbiznesam.
Viņi teiktu: "Mēs upurējām visu."
"Kāpēc tu vēlies nodarboties ar īsās formas improvizāciju?"
Vienu dienu biju es pati, Kristīna Janga, un tad pēkšņi
saku melot viņa vietā un sabotēt savu karjeru,
un piekritu precēties, uzvilkt gredzenu un kļūt par sievu.
Tik ļoti dievināju Sandru Ohu seriālā Grey's Anatomy, ka es pateicu:
"Došos studēt ķīmiju Ņujorkas Universitātē un studēšu medicīnu,
jo es vēlos būt kā viņa. Vēlos būt kā Kristīna Janga.
Turpināju gatavoties medicīnas skolai.
Un aptuveni ap to laiku
attēlojums medijos norādīja to,
ko mani vecāki uzskatīja par drošu nodarbošanos man.
Atceros, kā otro reizi liku MCAT eksāmenu,
un anulēju savu rezultātu
testa vidū.
Piezvanīju vecākiem un teicu: "Es to nespēju."
"Nezinu, ko es darīšu. Es to izdomāšu."
"Bet man tas ir jādara."
Izmēģinājumi dalībai Saturday Night Live ilga pāris gadus.
Mans vadītājs tolaik teica: "Ir SNL ierakstu sezona."
Iesniedz ierakstu ar piecu minūšu varoni un parodijām, ko izpildi.
Man nebija daudz plaši zināmu aziātu, kurus izmantot.
Parodēju Kenu Jeongu, SoulCycle instruktoru,
parodēju Mičiko Kakutani.
Tas beidzās ar to, ka kliedzu pilnā balsī
par to, ka Džefrijs Jūdženīdess bija nepraša vai tādā garā.
Es vienkārši izklaidējos ar dažādiem autoriem
un literāriem tēliem.
Brīnumainā kārtā es devos pa šo atbrīvojošo ceļu.
Domāju: "Es to darīšu kā vingrinājumu iespējai darīt, ko vien vēlos."
"Šo neviens nekad neredzēs. To pat neņems vērā."
"Vienkārši izklaidēšos, jo tas ir man."
Tiku pie pilota sērijas
Awkwafina Is Nora from Queens
tajā pašā vasarā, kad nosūtīju ierakstu SNL.
Filmējām ķīniešu restorānā.
Tā bija vakariņu aina, un mēs ēdām sēnes,
pīli un ceptus rīsus.
Tur biju es, B.D. Vongs, Avkvafina, Lorija Tena Čina,
trīs Āzijas izcelsmes aktieru mikro paaudzes.
Tas bija ļoti iedvesmojoši
filmēties kopā ar citiem aziātiem bez vajadzības sevi izskaidrot,
bez vajadzības pamatot savu klātbūtni,
neesot kaut kur malā vai kalpojot tikai par dekorāciju.
Mēs cits citu saprotam.
Domāju, ka es paņēmu šo komforta un pārliecības sajūtu
uz savu pēdējo SNL atlasi.
Nora from Queens filmēšanas laikā
iedevu savu tālruni asistentam, sakot: "Ja zvana numurs 212,
pārtrauc filmēšanu, jo man ir jāatbild."
Tālrunis zvanīja.
BOVENS JANGS, ĀZIJAS IZCELSMES DALĪBNIEKS
Man piedāvāja kļūt par daļu no SNL sastāva.
Man šķiet tik zīmīgi, ka Nora filmēšana, kur biju ar Akvafinu,
kur biju ar bariņu citu aziātu,
bija tā, kas mainīja manu dzīvi,
un tam sekoja viss, ko es darīju tālāk.
Jā.
MENIJS KRISOSTOMO, FOTOGRĀFS
Ieguvu praksi Daily News.
PUBLICĒTS GUAMĀ
Ir jauns galvenais redaktors.
KUR AMERIKAS DIENA SĀKAS
Teicu, ka esmu priecīgs. Esmu gatavs pavadīt 3-4 mēnešus,
slīpējot savas reportiera prasmes.
AICINA TAUPĪT ŪDENS TRŪKUMA DRAUDU DĒĻ
Viņš paskatījās uz mani un teica: "Izlasīju visus tavus rakstus,
un es nedomāju, ka esi pietiekami labs reportieris."
Ak dievs!
Es dievinu žurnālistiku.
Es vēlos ar to nodarboties.
Tad viņš pajautāja: "Vai tev ir fotogrāfa pieredze?"
Atbildēju: "Jā, fotografēju gadagrāmatu."
Saņēmu nodokļu atmaksu,
un mamma man nopirka kameru jūras spēku bāzē,
un tad es sāku fotografēt.
Tad biju asistents fotolaboratorijā.
Reizi pa reizei
redaktori atgriezās foto nodaļā.
Biju tur vienīgais, un man teica: "Hei, kāds atnesa dīvainus
mutējušus dārzeņus un augļus."
"Vai vari tos nofotografēt?"
Es nofotografēju cilvēku, kas turēja saaugušas kantalupes.
DVĪŅI
Pārmērīga izmēra gurķi un deformēti ķirbji.
DZĪVESSTILS: LIELO MANGO AUDZĒŠANA
Mutējošo dārzeņu un augļu raksti bija mans agrīns projekts.
Pametu Guamu, lai studētu fotogrāfiju un strādātu kontinentā.
Man bija tuvu trīsdesmit gadiem.
Bija pāris reportieru, kas pavadīja gadu, strādājot
pie Mičiganas jauniešu tiesu sistēmas...
DODIET SISTĒMAI IESPĒJU
... un dažiem tās trūkumiem.
Šajā projektā biju galvenais fotogrāfs...
PAZUDUŠI 120 HULIGĀNI
... pārstāvot Detroit Free Press.
Tad es sāku domāt,
ka vēlos uztaisīt kaut ko par vidusskolu.
Vēlos pavadīt gadu vidusskolā.
Izvēlējos vidusskolu.
Tā atradās Detroitas dienvidrietumos,
kur tika slēgtas daudzas auto rūpnīcas, tāpēc tur ir bezdarbs.
Es biju klasēs.
Es fotografēju sportistus, es fotografēju nesekmīgos,
fotografēju grūtnieces tīņu vecumā.
Atceros, ka devos uz izlaidumu un jutos, kā lepns tēvs.
Tie bija mani bērni, kas bija solīdi ģērbušies,
un viņi visi bija skaisti, un es biju super lepns.
Publicējām stāstu, un mani nominēja Pulicera balvai.
Atceros, kā piezvanīju mammai.
"Hei, mammu, mani nominēja Pulicera balvai,
un tas ir ļoti, ļoti svarīgi."
"Es visdrīzāk to neiegūšu, bet vēlos, lai tu zini,
ka esmu finālā, un tā."
Viņa atbildēja: "Neuztraucies, dēls."
"Es iešu uz Sv. Džūda baznīcu, un es aizdegšu par tevi sveci."
Pēc pāris dienām mani apgalvoja.
PULICERA BALVA
Man jautāja, kā izdevās dabūt Pulicera balvu.
Atbildēju: "Galvenais, lai tava māte aiziet uz Sv. Džūda baznīcu Guamā
un iededz par tevi sveci."
LEPOJAMIES AR 7. PULICERA BALVU!
DETROITAS APBALVOTĀKĀ AVĪZE
Tikko ieguvu Pulicera balvu.
Biju sasniedzis augstāko līmeni, un ļoti, ļoti ilgojos pēc mājām.
Guamas pamatiedzīvotājus sauc par čamorriem.
Čamorru valodā ir vārds mahålang.
Mahålang ir ilgas, ilgas pēc mājām.
Vēlēšanās saost savas salas gaisu.
Runāju par to ar savu draudzeni, un viņa teica:
"Ilgu sajūtu var mazināt tikai ar piederības sajūtu."
Es piederību padarīju par sava veida misiju...
meklējot citus čamorrus, lai izstāstītu viņu stāstus.
Esmu viens no 250 000 čamorru uz šīs planētas.
Man ir misija, un es aizrautīgi vēlos
nofotografēt katru no viņiem.
Mēs izdzīvojām.
Mēs pārdzīvojām koloniālās varas, no spāņiem līdz amerikāņiem,
pārdzīvojām iebrucējus, piemēram, Japānu.
Mēs esam izturīgi.
GUAMA
Es vēlos to dokumentēt.
NEGRISA MAVALVALA, ASTROFIZIĶE
Es biju skvoša spēlētāja.
Mācījos MIT maģistrantūrā. Tur nebija sieviešu skvoša komandas.
Tāpēc man bija jāspēlē vīriešu komandā.
Tas man deva diezgan lielu slepenu baudu,
kad iznācu laukumā ar vīrieti, kas uzmeta man vienu skatienu,
toreiz es biju maza, kaulaina jauniete,
un domāja: "Ak, es uzvarēšu."
Viņiem nebija ne jausmas, cik labi spēlēju skvošu.
Man lielu baudu deva uzvaras tādā spēlē,
salīdzinot ar jebkuru citu.
Daļa manis pārtiek no tā,
ka neesmu pietiekami novērtēta.
Pakistāņu kopienā katrai ģimenei
ir vēlēšanās tikt pie zēna.
Mana māte, kad ziņkārīgie viņai jautāja:
"Vai tu nevēlies dēlu?"
Viņa atbildēja: "Kam man dēlu? Man ir Nergisa."
Es uzaugu Pakistānā.
Man tā ir ļoti interesanta vide.
Uzaugu zoroastristu ģimenē,
mācījos katoļu skolā ekstrēma islāma valstī
kā pārliecināta ateiste kopš bērnības.
Tas bija nepārtraukts pretstatījums.
Vecāki teica: "Šeit tev nākotnes nav."
"Tev jādodas uz ārzemēm."
"Mums nav naudas, lai sūtītu tevi uz ārzemēm."
"Vienīgais veids, kā to izdarīt, ir stipendija,
tāpēc viss ir tavās rokās, bērns."
Tāds bija sapnis.
Tas bija kas tāds, kas mainīja manas dzīves virzienu
kā nekas cits.
Kādu brīdi domāju, ka būšu ārste.
Tā, protams, ir klasiska aziātu ģimene.
Tev atļauts darīt tikai dažas lietas.
Vari būt ārsts, vari būt inženieris,
vari būt advokāts. Pārāk lēni lasīju, lai būtu advokāts.
Nespēju izturēt dzīvnieku sekcijas,
tāpēc visa medicīnas padarīšana aizgāja garām.
Atlika inženierija. Bet, kad nonācu koledžā,
uzzināju, ka pastāv pētnieka identitāte,
kas uzdod jautājumus, uz kuriem neviens nevar atbildēt.
Un tu vari būt tas, kas atradīs atbildi.
Vari būt zinātnieks un piedalīties atklājumos.
2015. gadā mēs pirmo reizi
skaidri novērojām gravitācijas viļņus no divu melno caurumu sadursmes.
Tos paredzēja Einšteina vispārīgās relativitātes teorija
veselus 100 gadus iepriekš, un mēs tos tikko redzējām.
Tas nozīmē, ka teorija bija pareiza.
Mēs domājām par kosmosu, kā par tukšu un tīru,
bet tas nemaz tāds nav.
Tas ir pilns ar sprādzieniem, viļņiem un plaisām.
Bet interesantākais tajā ir viļņi.
Kad divi objekti, piemēram, melnie caurumi, saduras,
no tiem nāk viļņi.
Tālu, tālu prom no šo sadursmju vietas
var redzēt šos viļņus. Kāpēc mēs vēlamies tos redzēt?
Jo šie viļņi nes mums informāciju par šiem melnajiem caurumiem.
Kāpēc mums jāuztraucas par melnajiem caurumiem?
Jo šie melnie caurumi veido mūsu Visumu.
Tāpēc, ja vēlamies izprast, kā ir veidots Visums,
mums ir jāsaprot melnie caurumi. Bet, ja vēlies tos saprast,
mums jāizmēra to gravitācija, jo tie neizstaro gaismu.
Lūk, kas ir bijis mans darbs.
Tas, ka esmu minoritāte, skāra manu dzīvi daudzos un dažādos veidos.
Svarīgākais ir tas, ka jūtos pilnīgi ērti kā pirmatklājēja,
kas ir ārpus masveida plūsmas.
Es jutos ļoti ērti kā kvīrs,
kad kvīram būt bija ļoti grūti,
un spēju darboties fizikas eksperimentā, par kuru visi domāja,
ka tas izgāzīsies, un ir muļķīgi to mēģināt.
Būt citādam ir labi.
Kā zinātniece ar Dienvidāzijas izcelsmi
vai amerikāniete ar pakistāņu izcelsmi, un vēl arī būdama kvīra,
turklāt spējīga teikt visas šīs lietas, joprojām gūstot panākumus zinātnē,
es ļauju arī citiem iztēloties to kā iespējamu.
KEITIJA MASAOKA, AKTĪVISTE
Kad japāņu izcelsmes amerikāņi sarunājas,
bieži jautājam: "Kurā nometnē ir tava ģimene?"
JAPĪŠI, EJIET TĀLĀK ŠĪ IR BALTĀ CILVĒKA APKAIME
Bet manā ģimenē mēs nekad par to nerunājām,
un es nezināju tik daudz, lai jautātu.
Tāpēc, kad skolā pieminēja Pērlhārboru,
man bija sajūta, ka visi skatās uz mani.
Es ļoti kaunējos, bet nesapratu tam iemeslu.
Mēs īsti nezinājām, kas esam.
Domāju, ka visi mēs visi izdzīvojām identitātes krīzi,
cenšoties būt amerikāņi.
Amerikānis nebija citas ādas krāsas cilvēks. Tas bija baltādainais.
Redzēju citus japāņu izcelsmes amerikāņus kopā un domāju:
"Es nevēlos būt kopā ar viņiem."
Ceļojums uz Japānu bija daļa no šiem meklējumiem, domājot:
"Ja nu es neiederos šeit, varbūt es iederos tur,"
un par lielu pārsteigumu atklāju, ka tā nav taisnība,
ka es nekad nebūšu japāniete.
Bija sajūta, ka man nav nākotnes.
Bet kaut kā es atgriezos.
Atradu Āzijas amerikāņu pētījumus.
IZBEIGT TJĒ MARIONEŠU REŽĪMU
Esam migrantu strādnieku bērni
Esam koncentrācijas nometņu pēcnācēji
Dzelzceļa būvnieku dēli un meitas
Kas atstāj savu nospiedumu Amerikā
Vjetnamas karš parādīja, ka cilvēki par mums domā...
MANI NESAUC PAR JAPIŅU
... kā par pretinieka izskata piemēru.
Atkal mēs bijām ienaidnieki, jo mūs neuzskatīja par īstiem amerikāņiem.
Tā bija pirmā reize, kad man patika būt
japāņu izcelsmes amerikāņu vidū.
Bet mēs negājām tikai kā amerikāņi ar japāņu izcelsmi,
bet gan kā amerikāņi ar Āzijas izcelsmi.
Brāļi un māsas visā pasaulē
Mēs neko nezinājām. Mums nebija prasmju.
Mēs tikai redzējām vajadzību un teicām: "Mums kaut kas jāorganizē."
Mēs daudzas idejas paņēmām no Melnajām panterām.
Ideju kalpot cilvēkiem,
sākt vajadzīgas programmas, piemēram, labklājības tiesību grupu,
vecāku grupu, veselības tirgus un klīnikas.
TAISNĪGUMU TAGAD! REPARĀCIJAS TAGAD!
Pēc brīža sākām domāt, kā tas viss ir savienots
ar nometnēm un mūsu pieredzi kā amerikāņiem ar japāņu izcelsmi.
NIKKEI UNITED PAR TAISNĪGUMU
NACIONĀLĀ KOALĪCIJA PAR REPARĀCIJĀM
Reparāciju pieprasīšana kļuva skaļāka.
Pat ja neuzvarēsim, mums bija jācīnās.
Neuzskatījām, ka ar atvainošanos pietiks.
Mēs pieprasījām monetāras reparācijas.
AR "PIEDODIET" NEPIETIEK 25 000 $ TŪLĪT!
Mūsu grupa pieprasīja tiesas sēdes ne tika Vašingtonā,
kur dzird runājam zinātniekus un likumdevējus,
bet kur dzird arī cilvēkus.
48 stundu laikā mums lika visu savākt un aiziet.
Negribēju, lai mani bērni izjūt kauna nastu
un noraidījuma sajūtu no citu amerikāņu puses.
Šī necilvēcīgā, cietsirdīgā izturēšanās notika
vecajās labajās ASV, nevis Gestapo, Vācijā.
Grūti noticēt, vai ne?
Tas mani pilnībā pārsteidza.
Tā bija pirmā reize, kad dzirdēju, kā cilvēki runā par nometnēm,
cilvēki, kas izskatījās kā mana māte.
Viņai neizdevās izstāstīt savu stāstu,
un es gribēju pastāstīt viņas ģimenes stāstu.
Manas mātes ģimeni aizveda no viņu fermas Kalifornijā,
nogādājot viņus Gilariveras koncentrācijas nometnē Arizonā.
Jo vairāk un vairāk es uzzināju,
jo vairāk es sapratu, ko tas patiesībā nozīmēja,
kā pirmā paaudze ieradās šeit
un pārvarēja visus šos likumus un netaisnības,
nespējot kļūt par pilsoņiem, nespējot apprecēties,
bez tiesībām uz zemi, bez tiesībām vēlēt.
Par spīti tam visam viņi palika, un tad sekoja koncentrācijas nometnes,
kur viņi zaudēja visu.
Kā vispār pēc kā tāda var turpināt?
Manas mātes gadījumā
viņas nākotni būtiski mainīja šīs nometnes.
Viņā bija daudz dusmu, joprojām daudz lepnuma,
bet tajā pašā laikā viņu nospieda šīs nometnes.
Nedomāju, ka es īsti novērtēju vai izpratu
šī zaudējuma dziļumu.
Likums, ko tūlīt parakstīšu,
sniegs kompensācijas maksājumu katram no 60 000 izdzīvojušo.
Šeit mēs atzīstam kļūdu.
Tas, kas notika ar mums, notika ar daudzām dažādām tautām.
Tikt ieslodzītiem, tikt aizvestiem no savas zemes
nav nekas neparasts šajā valstī vai pasaulē.
ĀZIJAS IZCELSMES AMERIKĀŅI PAR TAISNĪGUMU
Cīņas par reparācijām mantojums ir saikne un solidaritāte.
SOLIDARITĀTE PAR KATRU CENU
PRET NELIKUMĪGU AIZTURĒŠANU
Pārmaiņām vajadzēs daudz laika.
MINORITĀTĒM JĀTURAS KOPĀ, AZIĀTU KLUSĒŠANA = PIEKRIŠANA
Mēs būvējam kaut ko jaunu no pašiem pamatiem,
un tas mūs, manuprāt, uzturēs ilgtermiņā.
Varbūt manis šeit nebūs,
lai redzētu, kas no tā sanāks,
bet mēs mēģinām,
un es domāju, ka tas ir ideālistiski, mainīt pasauli,
mainīt sistēmas,
mainīt sistēmas, kas mums nekalpo.
AZIĀTI PACIFISTI PRET APARTEĪDU
KLIFS KAPONO, SĒRFOTĀJS/ZINĀTNIEKS
16 gadu vecumā uzvarēju zinātnes konkursā.
Negants vīruss plosījās
Oahu ziemeļu piekrastē, garneļu fermās.
Izveidoju mazu eksperimentu, faktiski, COVID tests garneļu vīrusam.
Tiesneši: "Kas to uztaisīja tavā vietā?"
Atbildēju: "Neviens. Es to uztaisīju skolā."
Viņi teica: "Oho, tu kvalificējies."
Vari braukt uz starptautisko konkursu.
Reizēm tas ir Puertoriko, Vācijā.
Domāju: "Došos ceļojumā!"
Jautāju: "Kur tas notiks?" Atbildēja: "Arizonā."
Jautāju: "Kur ir Arizona?"
Tur bija tik sauss un karsts.
Mans iekšējais kompass teica, ka kaut kas nav labi,
bet tūlīt pat jānoskaidro, kur ir Havaju salas.
Gājām ar pavadoņiem uz konferenču centru,
un es vienkārši izgāju no pūļa un sāku skriet.
Pavadoņi: "Mums viens izmuka!"
Es skrēju garām kvartāliem un izskrēju no pilsētas apbūves,
un tad izskrēju atklātā vietā, paskatījos apkrāt un redzēju tikai kalnus visapkārt,
saule ir augstu, man sāk asiņot deguns,
un tad es gatavojos zaudēt samaņu.
Domāju: "Es mirstu. Man jāatgriežas Havaju salās."
Zināju, ka tālu netikšu.
Bērnībā atceros, ka vajadzēja iet uz skolu,
man nepatika atrasties telpās. Domāju: "Tas ir briesmīgi."
Tikko atskanēja zvans, tētis bija klāt, lai mēs dotos uz pludmali.
Jutu, ka tieši tur sākās mācīšanās.
Tētis mūs sūtīja uz pludmali un teica:
"Labi, savāciet dažādas jūraszāles krastā."
Tad viņš atgriezās un nosauca jūraszāļu nosaukumu
havajiešu un latīņu valodās.
Tā ir zinātne.
Tas pats ar sērfingu.
Nedaudz papētījām jūraszāles,
un tad ņēmām dēļus, gājām ūdenī un sērfojām.
Bija jāsaprot, kur iet straume, no kuras puses pūš vējš.
Kā kustas smiltis? Kādi viļņi? Kāds paisums?
Rotaļas bija saistītas ar tik lielu daudzumu informācijas,
ka tas man deva dīvainu cieņu pret zinātni.
Zinātne bija kā maģiska spēja, kas ļāva komunicēt ar pasauli.
Bija dīvaina iespēja, kas parādījās pati par sevi,
iegūt Kalifornijā doktora grādu ķīmijā.
Pamest vienīgo, ko zināju, un uzsākt ko tādu, ko nezināju,
par ko tas ir vai kas tas ir, bet tas ir atšķirīgi.
Pirmo reizi rasismu
kā havajietis izjutu, kad ierados Kalifornijā.
Es konfliktēju ar citiem sērfotājiem par to,
kur man būtu jāsērfo, kam blakus man jāsērfo.
Tur bija visādi noteikumi, par kuru pastāvēšanu nezināju.
Viens sērfotājs man pietuvojās un tā kā pagrūda mani.
Viņš teica: "Vācies mājās, lai kur tās būtu."
Es biju tik bēdīgs.
Domāju: "Vecīt, es gribu mājās."
"Vecīt, es nevēlos šeit būt."
"Man nav tev jātaisnojas."
Es viņam teicu: "Esmu no šī okeāna."
"No kurienes esi tu?"
"Vai kāds no jums zina, no kurienes jūs nākat?"
Jutu, ka doktora grāda iegūšanu es jūtu kā atbildību uz saviem pleciem.
"Havajietis ar doktora grādu, tu mums palīdzēsi."
Tas ir spiediens būt kādam.
Es vienkārši vēlos būt okeānā.
Tad es integrēju dažas tehnoloģijas, ko izstrādājām laboratorijā,
zinātnes projektā, lai uzzinātu,
vai okeānā ir molekulāras pēdas, ko varam noteikt,
kas piemīt sērfotājiem visā pasaulē?
Tas bija pēdējais mēģinājums palikt skolā.
Ar mani sazinājās rakstnieks, mani intervēja.
Pēc tam man piezvanīja New York Times
par pirmo lapu viņu zinātnes sadaļā.
VAI SASLIMSTAM NO JŪRAS? ATBILDĒS SĒRFOTĀJI
Intervijas un zvani no NBC līdz NPR un Nat Geo,
sistēmas nūģu slavenība, it kā nonācu smalkā nūģu pasaulē.
Tas man bija tik svarīgi,
jo šī globālā atpazīstamība
deva to, ka stāsti, kurus viņi apstiprināja,
nebija mani, bet manas tautas.
Tas man deva pārliecību atgriezties mājās.
Manas mājas man ļauj būt man.
Subtitrus tulkoja: Andrejs Gorbunovs