Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Didelė dalis Amerikos manęs niekada nelaikys amerikiečiu.
Neturime bendros kalbos.
Neturime bendros religijos, vienos bendros tapatybės.
AZIJOS AMERIKIETIS
RAMIOJO VANDENYNO SALŲ KILMĖS VIETINĖ HAVAJIETĖ
Nesuprantu, kodėl yra toks dalykas kaip Ramiojo vandenyno salų azijietis.
Kas tu esi?
Kaip save matai?
Kokia tavo tapatybė?
SANDRA OH AKTORĖ
Ar kaip Azijos amerikietė? Ar kaip kanadietė?
Ar kaip amerikietė?
Norėčiau sakyti, kad yra vientisas visumos jausmas,
kur esi arba nei vienas arba viskas.
Manau, kad labai daug mano pasaulio suvokimo, sąmoningai,
ir nesąmoningai, be abejonės formavo...
buvimas azijiete baltojoje visuomenėje.
Manau, kad labai didelė kova ir suvokimas...
pirmiausia buvo susiję būtent su ta tapatybe.
Tikroji kova vyksta giliai viduje.
Bet manau, kad pirmiausia turi pereiti per labiau matomas kovas,
kai tavęs prašo dar kartą pakalbėti su akcentu,
kažkaip atrodyti ir panašiai,
o tada jau teks nugalėti savo vidinį slibiną.
Kai pradedi tai suprasti,
būtent tada imi mažiau tuo rūpintis.
ŠLOVĖ
MENŲ MOKYKLA
Mane labai stipriai paveikė
ir įkvėpė televizijos serialas „Šlovė“.
Atrodė, kad štai yra vieta, kur vyksta tai,
ką daro tie vaikai ir ką pati jaučiau norinti daryti.
Bet mano augimas ir tikras savo bendruomenės atradimas,
žmonių, kurie yra panašios kilmės ir atrodo kaip aš,
sakyčiau, buvo lėtas.
Kai mūsų buvo vos keli, buvome labai išsibarstę.
Buvo toks jausmas, kad Danas Havajuose...
ten daro savo darbus.
Džonas Čo darė savo darbus ten...
Mūsų negalėjo būti daugiau nei vienas.
Bet tai buvo...
vienatvės jausmas, nes sistema taip sutvarkyta.
Tai tavo požiūris.
Kiekviename kambaryje gali kažko išmokti,
net jei tai vieta, kur tavęs nenori.
Tam tikra prasme tokios vietos yra geriausios mokyklos.
Kaip išbūti vietoje, kur tavęs nenori?
Arba tavęs negerbia?
Tai buvo kiti laikai.
Tas faktas, kad pusė „Grei anatomijos“ aktorių nebuvo baltieji,
buvo svarbus dalykas. Ir buvo beveik...
Geriau apie tai nekalbėkim.
Padarykim tai ir pažiūrėkim, ar pavyks prastumti.
O Dieve, hitas!
Tą jausmą aš pažįstu.
Ir tikiuosi, kad tai jau pasenęs jausmas.
Tai jausmas iš ten, iš kur aš kilusi:
pabandykim tai prakišti tyliai, tegul niekas nepastebi,
ir galbūt mums bus leista egzistuoti, tiesa?
Labai tikiuosi, ir matau, ir vis dar tikiuosi,
kad toks mąstymas jau liko praeityje.
Dabar mane domina tik tokios istorijos,
kuriose veikėjai turi tą kultūrinį matmenį.
Kad nebūtų, jog tik vaikščiosiu aplink valgydama kimči
ir kalbėdama apie, na, korėjietišką kiną.
Na, nežinau. Juk esmė ne tame, tiesa?
Esmė ta, kad atsivertų ta erdvė,
kuri buvo užverta.
Kodėl? Nes tuo metu tai buvo priimtiniau
pasakojimui, kuriame dominuoja baltieji.
Baltaodžių aktorių niekas negali klausti:
„Ir ką reiškia būti baltaodžiu aktoriumi, kai tau 20?
O kai 30? O kai 40? Ir kai 50?“
Jų to klausti neįmanoma, bet manau, kad reikėtų.
Istorija su amerikietišku vardu, net nežinojau, kad gali jį išsirinkti!
YIA VANG ŠEFAS
Niekas apie tai nepranešė,
nežinojau, kad taip gali pasikeisti vardą.
Daugybė mano draugų azijiečių,
ypač hmongų draugų, taip padarė.
Aš būčiau pasirinkęs kokį „Optimus Prime“ ar panašiai.
Būtų kieta!
HMONGAS IŠ VISKONSINO PUSFINALY
O man teko likti su Yia.
VISKONSINO VIEŠASIS RADIJAS 2023 M. VASARIO 13 D.
„Yia“ gimtąja hmongų kalba reiškia geležinę keptuvę arba woką.
Hmongų vaikai manė, tai juokinga, sakydavo: „Ei, kur Yia?
Ne ta, o tas!“
Jauniausio brolio vardas Gong Hmongas,
verčiamas kaip „Dievo palaiminimas“.
Jam teko Dievo palaiminimas, o aš esu keptuvė!
Gimiau pabėgėlių stovykloje
šiaurės Tailande, vadinamoje „Ban Vinai“.
Į Jungtines Valstijas atvykau,
kai man buvo kokie ketveri su puse.
Užaugau mažame miestelyje centriniame Viskonsine,
kur dauguma buvo baltaodžiai ir Vangų šeima.
Aš nenorėjau būti hmongas.
Augdamas gyvenau du skirtingus gyvenimus.
Žodis „meekah“ hmongų kalboje reiškia amerikietį.
Mokykloje gyvenau savo meekah gyvenimą, o namuose gyvenau savo hmongų gyvenimą.
Svarbiausia man buvo pritapti.
Net mano tėvas mums sakydavo: „Noriu, kad skaitytumėt knygas.
Kad žiūrėtumėt televizorių.“
Jis nenorėjo, kad turėtume hmongišką ar azijietišką akcentą.
Jei galėsiu kalbėti kaip jie, jei galėsiu elgtis kaip jie,
jei žinosiu popkultūrą kaip jie,
tada negalės iš manęs juoktis.
Negalvos, kad aš keistas. Negalvos, kad kitoks.
Kai buvau mokykloje, norėjau,
kad mano meekah draugai, mano baltaodžiai draugai,
mano draugai amerikiečiai, žinotų, kad aš esu amerikietis.
Kad esu vienas iš jų.
Tai buvo mano draugai, ir jie paimdavo mano veidą,
ištempdavo mano akis ir praplėsdavo jas truputį labiau,
ir dar paklausdavo: „Ar dabar geriau matai?
Ar dabar geriau matai?“
O aš maniau, kad taip elgiasi draugai.
Juokdavausi, ir sakydavau: „Manau, taip.“
Įsivaizduok, kad esi aštuonmetis vaikas,
mama tau įdeda pietus mokyklai.
Ji labai stengėsi rūpintis savo sūnumi.
Mokėjo tai parodyti tik gamindama.
Ateini pietauti, ir tie vaikai šaiposi iš tavęs,
sako, kad tavo maistas smirdi ir nenori, kad būtum šalia jų.
Žinot, ką aš padariau? Išmečiau savo maistą,
kad būtume draugai, kad būčiau kietas.
Grįždavau namo ir meluodavau jai sakydamas:
„Taip, viską suvalgiau.“
Toks buvo aštuonerių, devynerių metų Yia.
O tada prabėga kokie 30 metų,
ir jauti gėdą dėl to vaiko, kuris tada tiesiog nežinojo, suprantat?
Jei galėčiau grįžti atgal ir jam ką nors pasakyti,
pasakyčiau „Bičiuli, nesijaudink.
Po kokių 20 metų jie tau viską ims aiškinti iš azijietiškos pusės,
koks nuostabus yra žuvų padažas,
ir jie bus atradę austrių padažą,
arba sakys, kad namuose turi siračos padažo.“
Mano baltaodžiai draugai, mano meekah draugai, dabar sako:
„O taip, ragavau tokį dalyką,
ir ten buvo krevečių pastos,
ir buvo tikrai skanu“, o tu tik pagalvoji:
„Taip, bičiuli, pas mus namie tai paprastas antradienis.“
Augant, jei būdavo kokia didelė šventė ar vakarėlis kieme,
vyrai turėdavo po pjaustymo lentą,
ir didelį kapoklį.
Viską tiesiog kapodavai,
o tada kimšdavai dešreles
viduje su tetomis, mamomis ir močiutėmis.
Jos padėdavo ruošti ryžius ar makaronus,
arba ką nors vyniodavo, kepdavo.
Visi berniukai būriuodavosi prie grilio.
Ir tėtis laikė žnyples, o paskui padavė jas man.
Visą gyvenimą tam ruošiesi, šiai akimirkai,
kad galėtum būti tuo, kuris prie grilio varto mėsą.
Atsimenu, įėjau vidun ir sakiau: „Mama, aš kvepiu kaip tėtis!“
Nuo manęs sklido apdegusios medienos, dūmų kvapas,
maniau, esu kietas.
Draugams amerikiečiams, baltaodžiams, apie tai nepasakojau.
Bėgau nuo šio pašaukimo.
Mano tėtis pateko į labai didelę nelaimę.
Supraskit, tai mano didvyris.
Tas žmogus kariavo kare ir išgyveno.
Jis atvežė mus į šią šalį.
Ir tada pagalvojau: „Po velnių, jei tėtis mirs, viskas, kas susiję su juo,
jo palikimas, išnyks kartu su juo.“
Ir tą dieną pasikeitė mano požiūris į hmongų maistą
ir į tai, ką reiškia būti hmongu.
Man atrodo, kad man skirta
prisiminti mūsų istoriją, maistą, kurį valgome.
Kažkas atgaivina mano sielą, kai valgau tą maistą.
Yra kažkas ypatingo hmongų garstyčių lapuose,
troškintuose su kiaulienos kaklo kaulais,
tame nuostabiame prieskonių susidūrime, tame garstyčių lapų aitrumo kąsnyje
ir tame kiaulienos riebumo skonyje,
kurį pajunti vos tik prisilieti lūpomis.
Ir jei esi hmongų vaikas, tu pažįsti tą skonį.
Žinot, yra kažkas nuostabaus
šviežiame hmongų agurke, į kurį gali įsikąsti.
Ir kiekvieną kartą, kai jis sprogsta burnoje,
mintimis grįžtu atgal, kai buvau dešimtmetis, sėdintis šalia močiutės.
Ji pjausto man tą agurką, ką tik nuskintą iš daržo.
Ir kai suprantu, kad tai aš, kad tai dalis manęs,
noriu tuo dalytis su kitais.
Pažvelgi į aukas tų, kurie buvo prieš tave.
Ir tada perimi tai ir judi pirmyn.
Vieną dieną ir pats turi aukotis dėl kitos kartos,
kad ji galėtų augti.
Štai ką reiškia būti hmongu.
Bėgau taip toli, kad apsukau ratą.
Ir galiausiai prie to sugrįžau.
Todėl patinka būti hmongu.
Jei kas nors nori apie tai pasikabėti,
gerai. Pirmyn.
Manau, jei paklaustumėt mano tėvų,
pasakytų, kad dažnai jiems atšaudavau
ir buvau labai valdinga mergaitė.
AMANDA NGUYEN AKTYVISTĖ
Vietnamiečių kalboje didžiausias komplimentas, kurį gali pasakyti dukrai,
yra hiu tao, tai reiškia būti paklusnia.
Aš niekada nebuvau hiu tao.
MOTERŲ ŽYGIS VAŠINGTONE
Aš visiškai atmetu mintį, kad AAPI bendruomenė yra tyli.
Tai stereotipas, kuris tik palaiko pavyzdinės mažumos mitą.
Per visą mūsų istoriją buvo daugybė azijiečių amerikiečių aktyvistų.
Tiesiog istorijos vadovėliai apie juos nekalba.
Mano močiutė Vietname buvo laisvės kovotoja prieš prancūzus.
Žinot, aš kilusi iš žmonių, kurie nebijojo atsikirsti.
Mano vardas Amanda Nguyen.
SMURTO PRIEŠ MOTERIS ĮSTATYMO PRATĘSIMAS
Niekada nemaniau, kad teks patirti dar didesnę neteisybę nei tą,
kurią išgyvenau tą dieną, kai buvau išžaginta.
Harvarde studijavau astrofiziką.
O per paskutinį semestrą buvau išžaginta.
Atsimenu, išėjau iš ligoninės po išžaginimo procedūros,
niekada gyvenime nesupratau vienatvės jausmo
iki tos akimirkos.
Davė taksi kuponą grįžti į bendrabučio kambarį, kuriame buvau išžaginta.
Tik po viso to, ką išgyvenau,
pati savo kailiu supratau, kokiais būdais
seksualinį smurtą išgyvenę žmonės nuolat traumuojami iš naujo.
Kai sužinojau, kad įkalčių rinkinys gali būti sunaikintas po pusės metų,
nors senaties terminas yra penkiolika metų,
pasijutau išduota Amerikos baudžiamosios justicijos sistemos.
Supratau, kad turiu pasirinkimą.
Arba susitaikyti su neteisybe,
arba pati imtis pokyčių.
Todėl nusprendžiau perrašyti įstatymą.
Įstatymas, kurį parašiau, vadinasi
„Seksualinį smurtą išgyvenusiųjų teisės“.
Viena jo dalių yra teisė išsaugoti išžaginimo įkalčių rinkinį.
Kita teisė yra teisė į savo medicininę paciento bylą.
Dar viena teisė yra teisė į savo pačios policijos ataskaitą.
Prieš šias teises įtvirtinant įstatyme, jos buvo atimamos
iš aukų visose Jungtinėse Valstijose.
Kai priėmėme federalinį įstatymą,
atsimenu, nuėjau prie Linkolno memorialo laiptų.
Rėkiau kuo garsiau.
Atrodė, lyg būtų nukritęs prakeiksmas.
Man tai buvo teisingumas.
Toks buvo teisingumo jausmas.
Mano meilė kosmosui prasidėjo dar prieš man gimstant.
Mano šeima buvo pabėgėliai iš Vietnamo, plaukę valtimis,
ir jie naudojosi dangaus kūnų navigacija,
kad rastų kelią į laisvę.
Mano mama išvyko su dar trimis šeimos nariais,
savo jaunesniąja seserimi, vienuoliktąja,
savo broliu, trečiuoju ir antrojo sūnumi.
Kai jie plaukė ir pasiekė valtį,
ten buvo kulkosvaidžiai...
juos pastebėjo Vietkongas.
Mama atsisuko į Trečiąjį ir pasakė:
„Turim bėgti. Arba dabar, arba niekada.“
Pasiekė tarptautinius vandenis.
Bet kilo audra, ir valtis pradėjo skęsti.
Atplaukė didelis laivas ir juos išgelbėjo.
Jiems numetė virvę, tikrų tikriausią išsigelbėjimo virvę.
Ji man vis kartoja, kad tiesiog dedi vieną ranką prieš kitą,
vieną koją prieš kitą.
Kai manęs klausia, kaip nusprendžiau stoti prieš Jungtinių Valstijų vyriausybę
ar Jungtines Tautas,
pagalvoju apie tai, kaip jai teko bėgti nuo sargybinių, kulkosvaidžių,
per audrą lipti virve,
o man tereikia nusiųsti el. laišką senatoriui.
Kai prabilau apie savo išžaginimą, tai buvo labai stigmatizuota.
Draugai, artimieji sakė: „Manau, tau nereikėtų to daryti“,
įskaitant, žinoma,
ir kitas moteris, kurios irgi yra jaunos azijietės.
Ir aš suprantu, iš kur tai kyla.
Todėl nekaltinu nė vieno, jei jiems atrodo,
kad jų išlikimas priklauso nuo tylėjimo.
Noriu, kad žinotų, jog galingiausias įrankis,
kurį turime, yra mūsų balsas.
Nė karto nesigailėjau.
MES ESAME ATEITIS
KOVOKITE, KAD PAKEISTUME ATEITĮ
DJ REKHA MUZIKANTĖ
Turėjau tris geriausias dienas.
Diena, kai sutikau savo partnerę.
Lėkšta. Tiesa.
Antroji diena buvo „SummerStage“.
„SUMMERSTAGE“ NIUJORKAS
Geriausia diena muzikiniame gyvenime.
Trečioji geriausia diena buvo ta, kai gavau vietą garaže...
po 14 metų.
Čia jau grynas Niujorkas.
Kaip aš save apibrėžiu?
Priklauso nuo to, kur esu ir kas klausia, nes tapatybė nuolat kinta.
Tikrai laikau save DJ, menininke, kuratore.
Man atrodo, tapatybė yra...
slidus dalykas, kai aš dalyvauju šiame projekte.
Tėvų santuoka vadinu neatitikusia įstatymo ribų
Indijoje šeštojo dešimtmečio pabaigoje.
Jie buvo padalijimo vaikai.
Taigi jie gimė ten, kur dabar yra Pakistanas,
o paskui persikėlė į Angliją.
O tada, prieš mano penktąjį gimtadienį, persikėlėme į Ameriką.
Kuo mano tėvai norėjo, kad aš tapčiau?
Žinau, kai pradėjau didžėjauti, jie nenorėjo, kad tuo užsiimčiau.
Jie tikrai nenorėjo, kad užsiimčiau tuo šūdu.
Mama buvo išvykusi į Angliją.
Viena daina tuo metu buvo labai populiari.
Ji man parvežė kasetę.
Malkit Singh albumas „Up Front“.
Patiko dar viena daina.
Dainuojama: „Nešoksim pagal baltojo žmogaus diskoteką“,
tai... poetiška.
Per šešioliktąjį gimtadienį norėjau
surengti bhangros vakarėlį.
Norėjau, kad visi vilkėtų indiškus drabužius.
Buvau priešingybė savęs nekenčiančiam žmogui.
Aš buvau kitoje pusėje.
Vakarėlis vyko mūsų rūsyje.
Kai pradėjau didžėjauti, buvau įsitraukusi
į bendruomeninį aktyvizmą.
INDĖS BIJO VAIKŠČIOTI MIESTO GATVĖMIS
Buvau dalis grupės, kuri iš pradžių susikūrė
po smurto bangos, kilusios Džersio Sityje aštuntojo dešimtmečio pabaigoje,
kurią vykdė grupė, pasivadinusi „Dotbusters“.
INDĄ SUMUŠĖ „DOTBUSTERS“ GAUJOS NARIAI
Pradėjome rinkti pinigus rengdami vakarėlius.
INDŲ LYDERIAI RENGIA MITINGĄ
Man šie dalykai buvo neatskiriamai susiję,
erdvės kūrimas, bendruomenės telkimas ir didžėjavimas.
Kai pradėjau didžėjauti, bhangros muzika buvo siejama
su žemesnės klasės žmonėmis, darbininkų klase, taksistais,
ne profesionalais,
jie klausosi tos muzikos, jie iš Pandžabo.
Norėjau sukurti tokią erdvę, kur sakoma: ne, mes einam iki galo.
Grosim gerą muziką.
Idėja buvo: noriu leisti šitą muziką.
Man patinka hiphopas. Tiesiog leiskim jį.
Prireikė šiek tiek laiko, bet prigijo. Žmonės tai suprato.
Iki antros vasaros eilė nusidriekė per visą kvartalą.
Septintą vakaro atsidaro durys, tada vyksta šokių pamoka,
„Basement Bhangra“ šokių pamoka.
Tik nedarykit...
kobros judesių šokdami.
Tarsi vyktų gyvačių kerėtojo pasirodymas. Tai nėra kieta.
Vidurnaktį ten būna visiška beprotybė.
Pilna žmonių.
Noriu, kad šoktų kuo daugiau žmonių.
Štai ko aš siekiu.
THE VILLAGE VOICE „BASEMENT BHANGRA“ SU DJ REKHA
Daug galvoju apie „Basement Bhangra“ muzikinius projektus
ir apie tai, kad jie galėjo atsirasti tik Niujorke.
Po Rugsėjo 11-osios tai tapo dar svarbiau,
ypač daugeliui sikhų vyrų su barzdomis ir turbanais.
Po Rugsėjo 11-osios mūsų bendruomenėse vyko daug bjaurių dalykų.
Mes surengėme renginį rugsėjo 20-ąją,
praėjus devynioms dienoms po to, ir svarstėme: „Ar daryti? Ar nedaryti?“
Aišku, klubo savininkas sako: „Rekha, renginys privalo įvykti.“
Tada supratau vieną pamoką: vakarėlis visada turi įvykti.
Vakarėlis privalo tęstis.
Tada suvokiau, kad tai ne tik vakarėlis, tai buvo erdvė.
„BASEMENT BHANGRA“ NEMOKAMA ŠOKIŲ PAMOKA
MUZIKA DJ REKHA VIZUALAI LUZID
Man patinka dirbti su kylančiais menininkais,
mokytis iš jų, o jiems mokytis iš manęs.
Dabar yra daug daugiau Pietų Azijos žmonių, kuriančių muziką.
Ir tai džiugina.
Dalis yra šūdas, o dalis turi daug potencialo.
Kai įeiname pro duris, mūsų pareiga yra
pravesti pro tas duris ir kitus žmones.
Manau, kad puiku, jog Pietų Azijos žmonės tampa sėkmingi
tam tikrais matomais būdais,
bet kokią erdvę mes užimame?
Negalime džiaugtis vien todėl, kad, tarkim, kažkas pateko į valdžią.
Tas aklas susižavėjimas galia yra nesąmonė, taip?
Į tai reikia žiūrėti kritiškai.
Turime pasisakyti prieš visų žmonių engimą.
KONĖ CHUNG ŽURNALISTĖ
Kai pradėjau dirbti televizijos žiniose,
apsidairiau aplink save ir visur mačiau tik baltuosius vyrus.
Jie buvo mano viršininkai, kolegos,
konkurentai, žmonės, kuriuos kalbinau, visi baltaodžiai vyrai.
Kaskart, kai įeidavau į naujienų redakciją, buvau tokia vienintelė.
Nusprendžiau, kad ir aš būsiu baltasis vyras.
Perėmiau visą jų elgesį.
Pasipūtimą, nusprendžiau, kad esu visko verta, keikiausi.
Labai keikiausi.
Ir tai visai man netiko, nes štai aš,
mažas lotoso žiedelis,
o iš mano burnos sklinda tokie bjaurūs žodžiai.
Kai tik jie man pasakydavo ką nors rasistinio ar seksistinio,
atšaudavau jiems taip pat rasistiškai ar seksistiškai.
Viršininkas pasakė: „Pasakyk jiems, kodėl tave pasamdžiau.“
Atsakiau: „Nes jums patinka, kaip lyginu jūsų marškinius.“
Jam pasirodė, kad tai juokingiausias dalykas, kokį tik buvo girdėjęs gyvenime.
Kartojo: „Pasakyk jiems.“ Vertė mane tai pakartoti.
O aš pagalvojau: „Po velnių, kodėl aš taip pasakiau?
Ar aš pamišus?“
Bet toks jau buvo mano veikimo būdas.
Taip tvarkiausi su seksistinėmis
ir rasistinėmis kiaulėmis.
Atsiprašau.
Mano tėvai gimė Kinijoje,
turiu keturias vyresnes seseris, visas gimusias Kinijoje.
Tik aš viena gimiau Jungtinėse Valstijose.
Buvau „dar viena mergaitė“.
Gimiau ir užaugau Vašingtone.
Kai gimiau,
mano tėvas paskambino iš ligoninės ir pasakė: „Ir vėl mergaitė.
Sugalvokit jai vardą.“
Mano seserys vartė kino žurnalus.
Sakė vers puslapį, koks bus vardas, toks.
Pervertė puslapį, o ten aktorė Konstantina Mor.
Tapau Konstantina, bet visi vadino Kone.
Kai mama atvyko į Jungtines Valstijas,
nemokėjo nei skaityt, nei rašyt angliškai, nemokėjo nei skaityt, nei rašyt kiniškai.
Būdama kokių aštuonerių ar devynerių, išmokiau ją skaityti.
Naudojau savo „Golden Books“, visas savo vaikiškas knygeles,
ir padėjau jai išmokti pasirašyti,
kad ji galėtų gauti pilietybę.
Bet jai tai buvo labai sunku.
Mano keturios vyresnės seserys buvo valdingos, rėkiančios Mimis.
Jos tauškė ir tauškė.
O aš buvau tokia tyli,
nedrąsi, baikšti, beveik niekada nepraverianti burnos.
Šeima buvo šokiruota, kad nuėjau į televizijos žinias.
WTTG5 DEŠIMTA VALANDA
Sesės pasakė: „Mūsų mažoji Konė, tik pagalvokit.
Ji kalba milijonams žmonių.
Kas būtų pagalvojęs, kad mažoji Konė...“
Aš sakydavau...
„Prašyčiau.“
Tragedija tėvams buvo ta, kad jie neturėjo nė vieno sūnaus,
o pagal kinų tradiciją sūnūs yra būtini,
nes būtent sūnūs tęsia giminės vardą.
Mano tėvas man skyrė šią misiją.
Jis parašė man laišką, kuriame rašė:
„Galbūt tu galėsi pratęsti mūsų šeimos vardą.“
Pasąmoningai būtent tą ir padariau.
Vieną dieną sulaukiau skambučio iš žurnalistės,
Konės Vong, ir ji man pasakė, kad buvo pavadinta mano vardu.
O aš atsakiau: „Ką, jūs juokaujat?“
Jos tėvai jos paklausė: „Kaip norėtum,
kad tave vadintų, dabar, kai jau esi JAV?“
O jai buvo tik kokie treji ar ketveri metai.
Ji pamatė mane per televizorių.
Ir pasakė: „Arba Konė, arba Elmo.“
Ji atrado, kad egzistuoja visa karta
azijiečių mergaičių, pavadintų Kone.
Konė Vong nusprendė, kad parašys tekstą
„The New York Times“ nuomonių skilčiai,
ir jis bus apie visas tas Kones, kurias ji atrado.
O nuotraukų redaktorius surado fotografę
vardu Konė Aramaki,
ir ji surinko visas tas Kones,
o man tiesiog ėmė byrėti ašaros.
Kiekvieną kartą apie tai pagalvojusi, pradedu verkti.
Tai neįtikėtinas palikimas, apie kurį niekada nežinojau.
Neįtikėtina, kad tiek Konių yra pavadintos mano vardu.
Plaukimas visada buvo mano gyvenimo dalis.
Neprisimenu, kad kada nors nebūčiau vandenyje.
SKAILER BAILAR SPORTININKAS / AKTYVISTAS
Kadangi dažnai neatrodžiau labai mergaitiškai,
mergaičių tualete ar mergaičių persirengimo kambaryje
iš manęs tyčiodavosi dėl mano išvaizdos.
„Tu nesi mergaitė arba esi persirengęs berniukas.“
Todėl persirengdavau automobilyje.
Įėjimas į moterų persirengimo kambarį be marškinėlių, su maudymuku,
buvo tarsi mano bilietas įeiti ten
be patyčių, kad nesu pakankamai mergaitiška.
Kai galvojau apie lytinę tapatybę ir mąsčiau,
„Dieve, gal aš ne ta moteris, kuria visi mane laiko.“
Gal aš vyras.
Pamaniau: „O Dieve, ką darysiu dėl sporto?
Ką darysiu dėl plaukimo?“
Kaip liksiu sportininku,
jei būsiu translytis žmogus?
Jau buvau įsipareigojęs plaukti už Harvardo plaukimo komandą,
būtent už moterų plaukimo komandą, kai baigsiu gydymą.
Kai pasakiau moterų komandos trenerei, ji pasakė:
„Nežinau, bet mes tai išsiaiškinsim.“
Ir per tuos metus man iš tiesų pasiūlė vietą
vyrų komandoje, vyrų komandos treneris pasakė:
„Na, jei save laikai vyru, plauk už mane.“
HARVARDO PLAUKIMO IR ŠUOLIŲ Į VANDENĮ KOMANDA
Man pasisekė, kad sulaukiau tokio palaikymo
iš savo trenerių, kurie leido man visiškai atsiskleisti
kaip translyčiam vyrui vyrų komandoje.
Kai atsiskleidinėjau kaip translytis,
man atsibodo visiems aiškinti po vieną.
Parašiau įrašą feisbuke, kuriame pasakiau:
„Sveiki visi, aš esu translytis.
Štai šiek tiek informacijos, ką tai reiškia.
Plauksiu už vyrų komandą.“
Visiems pranešiau internete.
Turiu tris korėjiečius senelius.
Halmeoni, hal-abeoji, tai močiutė ir senelis
iš mamos pusės.
Taip pat turiu tetą, savo keun-imo.
Halmeoni irgi turi feisbuką, todėl prieš paspausdamas „skelbti“,
aš ją užblokavau feisbuke.
Turime kelis bendrus draugus, pasakiau:
„Prašau, kol kas nesakykit halmeoni.
Aš jai pasakysiu, bet man reikia tam pasiruošti.“
Tada apie mėnesį rašiau jai laišką.
„Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo, sakau jums tai, nes jus myliu.
Nes labai jus gerbiu ir noriu, kad būtumėte mano gyvenime.“
Mes su mama labai bijojome.
Galbūt daugiau niekada nebeįžengsime į šiuos namus.
Ir galbūt ji ne tik išsižadės manęs, bet ir mano mamos.
Atsisėdome prie virtuvės stalo.
Perskaičiau laišką.
Baigiau žodžiais: „Aš jus myliu.“
O tada laukiau.
Mano senelis sureagavo pirmas ir ėmė lėtai,
kaip senas žmogus, ploti, ir pasakė:
„Tai dabar atsiskleidei?“
Aš net apstulbau. Jis žinojo apie tai.
Ir jis pasakė: „Sveikinu.“
Mes su mama buvom visiškai pritrenkti, nežinojom, ką ir sakyti.
Keun-imo suspaudė man ranką
ir nuėjo virti arbatos. Jos meilė buvo perduota.
Halmeoni, vėlgi tas žmogus, dėl kurio labiausiai nerimavau,
žiūri į mane labai griežtu veidu
ir sako: „Aš tai žinojau.
Gali būti berniukas, brolis, gali būti vyras.
Bet dukros rūpinasi savo tėvais.
Skailer, vis tiek tavo pareiga yra rūpintis savo tėvais.“
Žinoma, aš sutikau.
Netgi turiu tuos žodžius, bumo-hyodo, „rūpinkis savo tėvais“,
ištatuiruotus močiutės rašysena po mastektomijos randu,
šalia širdies.
Tai mano duoklė jai
ir visam tam stipriam moteriškumui, iš kurio aš atėjau.
Mano halmeoni yra iš Šiaurės Korėjos.
Ji pėsčiomis nuėjo iš Pchenjano į Seulą, kad pabėgtų dar prieš tai,
kai Korėja buvo padalinta į dvi Korėjas.
Ji ėjo pėsčiomis būdama trylikos kartu su savo mama,
per vandenynus, kad užaugintų mano mamą.
Todėl nešuosi labai gilią vertybę,
o tatuiruotė yra tos prasmės dalis.
Kai augau, dažnai sulaukdavau įvairių
neadekvačių komentarų apie savo išvaizdą.
„Mišrios rasės kūdikiai yra patys gražiausi.
Tu tokia egzotiška.
Azijietės ir baltosios merginos yra pačios seksualiausios.“
Tai girdėdavau iš aplinkinių suaugusiųjų, iš bendraamžių, iš mokytojų.
Sudaiktinantys komentarai apie mano išvaizdą,
persmelkti rasizmo ir mizoginijos.
O tada pasikeičiau.
Ir dabar pasaulis mane mato kaip azijietį.
Tai visai kitokia patirtis.
Dabar jaučiuosi taip, tarsi manęs tiesiog nebūtų.
Man dažnai sako, kad nesu pakankamai vyriškas.
Daug žmonių Rytų Azijos vyrus laiko moteriškais, paklusniais ar silpnais.
Taip jie mato ir translyčius vyrus.
Mano vyriškumas yra mano.
Ir jeigu tu jo nematai, ar manai, jis toks, anoks ar kitoks, viskas gerai.
Gali galvoti, ką nori, apie mano vyriškumą, bet žinau, kas esu.
Mano rasinė ir translyčio tapatybė privertė mane
pačiam atrasti tą vidinę atramą.
Dabar matau tai kaip supergalią.
KUMAILAS NANJIANI KOMIKAS / AKTORIUS
Man gyvenime didžiausias jaudulys būna tada,
kai kas nors sako: „Tu man patikai...“
ir ta pauzė, kol kažką pasako,
verčia mane jaudintis.
Jei pasako „Haroldas ir Kumaras“, suprantu.
Dešimt metų iki tol, kol pradėjau kurti komediją.
Taip nutinka ir kitiems.
Žinai, taip nutinka Hasanui, taip nutinka Azizui,
taip nutinka Kalui, taip nutinka Hariui.
Taip nutinka mums visiems.
Visada pasakau tą pačią frazę, kai kas nors sako,
kad patikau „Didžiojo sprogimo teorijoje.“.
Sakau: „Ne, ten buvo tas kitas.“
Taip.
Buvę nejaukių situacijų.
Sveiki, kaip jūs?
Komediją pradėjau kurti iškart po Rugsėjo 11-osios.
Buvau ką tik nusipirkęs Xbox.
Kaskart lipdamas į sceną jausdavau įtampą salėje.
Žmonės tarsi galvodavo: „Ar apie tai užsimins?“
Stengiausi to neliesti.
Bet tai neveikė. Turėjau apie tai prabilti.
Užlipdavau į sceną, tarkim, kokiam bare,
ir staiga visi į mane žiūrėdavo šiek tiek įsitempę,
o aš sakydavau: „Aš iš Pakistano.
Mes esam geri vaikinai.“ Taip ir sakydavau.
„Kur Osama?“
Tą teko girdėti ne kartą.
Po pirmų dviejų ar trijų kartų
pagalvojau: „Gerai, čia ne pavieniai atvejai.“
Tai vis kartosis.
Vadinasi, reikia sugalvoti atsikirtimų, kuriuos įsiminčiau.
Žmonės mane vadindavo teroristu, o aš atsakydavau:
„Na, jei esu teroristas,
tikrai nori su manimi pyktis?“
„Kur Osama?“ Sakydavau: „Nežinau.
Susirinkimuose jo seniai nemačiau.“
Kažkas tau meta repliką, tu atsakai,
ir staiga visa salė sprogsta juoku.
Jiems tai patinka. Tu jiems patinki.
Sužinojau, kad vienas naujojo „Call of Duty“ lygis
vadinasi Karačis, o juk ten aš, po velnių, užaugau.
Man tai keista.
Tavo gimtasis miestas dabar yra mūšio laukas.
Kiek taškų gali surinkti?
Mano tapatybės paieškos vis dar tęsiasi.
Aš vis dar nežinau.
Klausei, kaip aš save apibrėžiu.
Sakau, esu pakistanietis.
Vikipedijoje rašo „pakistanietis amerikietis“.
Nesuprantu, ką tai išvis reiškia.
Nesijaučiu iki galo pakistanietis, nes tai jau nebe mano namai.
Ir nesijaučiu amerikietis, nes priklausymas grupei
remiasi tuo,
ar kiti tos grupės nariai laiko tave savu.
Suprantu, kad didelė dalis Amerikos niekada nelaikys manęs amerikiečiu.
Todėl nesijaučiu amerikietis.
Turi susikurti kažką, kas būtų visiškai tavo.
Kai buvau mažas, labai mėgau kiną ir televiziją.
Filmus, serialus, žaidimus.
Buvo ilgas laikotarpis mano gyvenime, kai kasdien pažiūrėdavau po filmą.
„Žvaigždžių karai“, „Žvaigždžių kelias“, „Gremlinai“, „Vaiduoklių medžiotojai“,
„Indiana Džounsas“ ir visa kita.
Bet taip pat žiūrėjau daug Bolivudo filmų.
Ir tas stipraus,
tylaus vyro vaizdinys, kuris niekada neliūdi ir nejaučia baimės,
yra labai didelė Bolivudo filmų dalis.
Todėl augdamas tuos dalykus idealizavau.
Tą stoišką vyrą, kuris rūpinasi šeima,
susidoroja su blogiukais ir visa kita.
O dabar suprantu, kad toks vyriškumo suvokimas
man labai kenkė.
Negali liūdėti.
Negali bijoti. Ir pyktis yra vienintelė neva vyriška emocija.
Dabar, kai einu į sceną, noriu kalbėti apie tai, kad...
suprasti, ką jauti, ir mokėti tai išreikšti,
yra stiprybė. Pyktis nebūtinai yra stiprybė.
Pasakyti: „Man baisu“, irgi yra stiprybė.
Kai kuriu komediją,
noriu būti žmogus, kuris atrodo kaip aš
ir kalba apie tokius dalykus.
Kad nors man sekasi ir esu labai dėkingas už tai,
vis tiek nešiojuosi savyje tuos dalykus...
kurie mane gąsdina.
MADELINA YU SLAUGĖ
Į Jungtines Valstijas atvykau septintojo dešimtmečio pabaigoje
ir iškart vykau į Kanzas Sitį.
Kai skridau iš Filipinų,
šalia sėdėjusi moteris pasakė: „Tu mano pirma matyta azijietė.“
Ir ji tai pasakė tokiu paniekinamu tonu,
kad aš atšoviau, gal ir nelabai pagarbiai,
pasakiau: „O jūs man esat pirma kvailė.“
Visą likusį skrydį iki Kanzaso buvo tylu.
Septintajame ir aštuntajame dešimtmečiuose labai trūko slaugytojų.
Daugybė administratorių iš visų Jungtinių Valstijų
vykdavo į Filipinus ir Maniloje verbuodavo
visas slaugytojas, kokias tik galėdavo.
Ką per metus uždirbdavau med. reanimacijos vyresniąja slauge
Filipinų širdies centre,
čia, Amerikoje, uždirbdavau vos per vieną mėnesį.
Mano istorija nesiskiria nuo bet kurios kitos filipinietės slaugės,
atvykusios čia ieškoti, kaip sakoma, geresnio gyvenimo,
geresnių galimybių savo šeimai.
Kai atvykau į Jungtines Valstijas, man buvo 25 metai.
Palikau vyrą ir savo pirmagimį kūdikį.
Kai išvykau, jam tebuvo keli mėnesiai.
Kas mėnesį pusę savo algos siųsdavau namo.
Labai ilgėjausi namų.
Buvau labai vieniša.
Mūsų šalyje yra daina „Manila, Manila“.
Kažkas ją paleido per vieną kalėdinį vakarėlį,
pratrūkau verkti.
Vėliau mano vyras ir keturi vaikai prisijungė prie manęs Amerikoje,
įsikūrėme Naujajame Džersyje.
Į pensiją išėjau 2019 metais, po 46 metų slaugytojos darbo.
Planavome, kad vyras 2020 lapkritį išeis į pensiją,
keliausime po pasaulį.
Skubi žinia apie plintantį koronavirusą.
Pranešama, kad JAV jau mažiausiai 19 mirčių.
2020 metų kovą, pažiūrėjęs televizorių,
mano vyras, kaip jam įprasta, užsnūdo.
Per FaceTime susisiekėme su vaikais, nes negalėjome susitikti.
Ir jie pasakė: „Mama, jis blogai atrodo.“
Ir tada prasidėjo mano košmaras.
Jis buvo paguldytas į ligoninę, kurioje aš dirbau.
Po kelių dienų mano šeima vėl iškvietė greitąją, šįkart man.
Aš irgi sirgau COVID.
„Kas pasirūpins mano vyru, kai jis grįš namo?
Aš esu slaugė, aš juo pasirūpinsiu.
Todėl aš privalau išgyventi.“
Buvo Didžioji savaitė, ir aš tikiu maldos galia.
Didįjį penktadienį jaučiausi geriau.
O sekmadienį, per Velykas, pro ligoninės langą pamačiau vaivorykštę
ir pasakiau sau: „Aš išgyvensiu.“
Mano vyras jau tris savaites buvo intubuotas reanimacijoje.
Gydytojai mane informuodavo, kad skiriamas toks vaistas,
taikomi tokie ventiliatoriaus nustatymai, ir aš visa tai supratau.
Juk esu intensyviosios terapijos slaugė.
Ir kai jie man pasakė, kad pridėjo dar vieną vaistą,
man širdis nusirito į kulnus.
Paskutines tris jo gyvenimo valandas galėjau laikyti jį už rankos.
Paprašiau kunigo jį palaiminti, mes kalbėjome rožinį,
vaikai su juo kalbėjosi per FaceTime, o aš jam pašnibždėjau į ausį:
„Gali išeiti, tėti, viskas gerai.“
Kaip po to gyventi toliau?
Aš meldžiuosi už jį kasdien.
Kas savaitę aplankau jį, nunešu gėlių.
Dabar esu laiminga močiutė, turinti šešis anūkus.
Grįžtu į Filipinus aplankyti giminių,
vykstu į medicinines misijas.
Ir visada sakau tagalų kalba:
"Ung hindi maronong sap ang hinding, ah hindi mararating saparo on ang."
„Kas neatsigręžia ten, iš kur atėjo,
tas niekada nepasieks to, kur eina.“
Turime tik vieną gyvenimą. Padarykite jį prasmingą.
Jei užaugai skurde, dar labiau nori nebebūti vargšas.
HARŪNAS MOKHTARZADA VERSLININKAS
Kai prisnigdavo, nereikėdavo į mokyklą,
susikviesdavau draugus ir sakydavau: „Einam kasti sniego.“
Turėjom žolės pjovimo verslą.
Išmokau kelių triukų ir pradėjau rengti magijos pasirodymus.
Man tereikia truputį pakratyti.
21:08, 1993 M. GRUODŽIO 5 D.
Be abejo. Ir jie visi susiję.
Buvau prisirinkęs šimtus dolerių baudos bibliotekoje.
Todėl pasiūliau bibliotekai surengti magijos pasirodymų.
Prašiau panaikinti baudas.
Ir jie sutiko.
Jie mane vadino Siaubūnu Harūnu.
1993 M. SPALIO 17 D.
Mano gimimo dieną rusai įsiveržė į Afganistaną.
Ten gyvenau trejus metus.
Mano tėvas buvo suimtas už tai, kad rėmė pasipriešinimą.
Kai po šešių mėnesių išėjo iš kalėjimo,
nusprendėme iš ten dingti.
Mokhtarzadų šeima gyveno visai pasiturinčiai.
Bet valiuta nuvertėjo, ir Afganio pinigai buvo beverčiai.
Tai buvo visiškas žlugimas.
Kai atvykome į Ameriką,
apsigyvenome mano mamos tėvų dviejų kambarių bute
Merilande.
Tuo metu buvome šeši žmonės, plius mano seneliai.
Nežinau, kaip sutilpome.
Buvome susispaudę.
Beveik nieko negalėjome sau leisti.
Prisimenu, kad gaudavau nemokamus pietus.
Prieš pietus vaikus atskirdavo.
Pakviesdavo prieiti ir pažymėdavo sąraše.
Kai perėjau prie dalinai mokamų pietų, pagalvojau: „Na štai, jau kylam.“
Augau suprasdamas, kad mano žmonės
išgyvena siaubingus sunkumus.
Mama mums nuolat kartojo, kad mums labai pasisekė.
Ir kad privalai padaryti viską, ką tik gali,
nes yra milijonas žmonių, kurie mielai susikeistų vietomis.
Tai tikrai labai prisidėjo prie mano ambicijų.
Dar mokykloje atlikau praktiką rinkodaros įmonėje.
Ten išmokė kurti interneto svetaines.
Jie pardavinėjo jas įmonėms už tūkstančius dolerių.
Supratau, kad kiekvienai įmonei, o gal net kiekvienam žmogui,
reikės interneto svetainės.
O jei sukurtume kažką, kas svetaines kurtų už juos?
Štai taip ir gimė „FreeWebs“ idėja.
Turėti brolius, kurie moka programuoti, yra labai vertingas dalykas.
Aš juos įtraukiau ir pasakiau: „Vyrai, sukurkim tai.“
Webs pradėjome kurti, kai buvau paskutiniame kurse Merilando universitete.
Mums reikėjo tikrų fizinių įrenginių,
serverių, dėl kurių viskas veikė.
Kėlėmės iš bendrabučio į butą, tada į spintą.
Vieną dieną viskas nulūžo.
Visiškai viskas.
Šimtui tūkstančių svetainių veikia šiame serveryje, o jis nebeįsijungia.
Nepavyko jo paleisti. Viskas, įmonės pabaiga.
Paskambinome į „Dell“, o jie sako:
„Kartais taip nutinka dėl dulkių.
Pabandykit jį atidaryti, ištraukti laidą, papūsti į jį,
kaip į Nintendo disketę ar kažką panašaus,
tada vėl įstatyti ir dar kartą įjungti.“
Atidarėm, ištraukėm laidą, papūtėm į jį,
įdėjom atgal, įjungėm, ir viskas vėl įsijungė.
Tą akimirką visata tarsi išsišakojo.
Vienas kelias būtų buvęs visai kitoks.
Visa mūsų ateitis kabėjo ant plauko, tiksliau, ant dulkelės.
Mano tėvai iki galo nesuprato,
kokio lygio sėkmė mus jau pradėjo lydėti,
kol mes jiems nepasakėm, už kokią sumą pardavėm įmonę,
praėjus 10 metų nuo jos įkūrimo.
Mes ją pardavėme beveik už 120 milijonų dolerių.
Su broliais sėdėjome prie kompiuterio
ir vis atnaujindavome banko sąskaitos langą.
Ir staiga ten atsirado gerokai daugiau nulių.
Tada viskas pasirodė tikra.
„Mano šeima dabar aprūpinta.“
18:03, 1993 M. SPALIO 17 D.
Savo kitam startuoliui
supratau erzinančią bėdą,
kad negali lengvai sužinoti, už kokias prenumeratas moki.
Taip gimė „Truebill“.
Technologijų pasaulyje yra toks terminas kaip vienaragis.
Vienaragiu vadinama įmonė, vertinama daugiau nei milijardu dolerių.
Mes tą įmonę pardavėme beveik už 1,3 milijardo.
„Oho, ką padaryt, kad būčiau vertas to,
ko sulaukiau?“
Dabar savo gyvenime jau esu pakankamai pasiekęs.
Kalbėsiu atvirai ir kursiu erdvę tam,
kad musulmonų bendruomenė turėtų balsą.
Todėl investuoju į nepriklausomą žurnalistiką.
Todėl ir stengiausi nugabenti į Gazą skubios pagalbos maisto paketus.
Todėl padėjau finansuoti ir remti mokyklą
našlaičiams Afganistane.
Ir „Twitter“ rodau pirštu į tuos,
kurie, mano manymu, nėra sąžiningi arba skleidžia melagingą informaciją.
Jei aš, po visos šios sėkmės šioje šalyje,
negaliu apie tai kalbėti, tai kas tada kalbės?
Kas gali?
TAMĖ DAKVORT SENATORĖ
Pamenu save kariuomenėje,
jauną karininkę, besimokančią skraidymo mokykloje.
Kariuomenė buvo pakabinusi nuotrauką,
kaip turėtų atrodyti idealus kariuomenės karininkas.
Kampuoto žandikaulio, išraiškingų bruožų vyras, šviesiaplaukis, trumpai kirptas.
O aš pagalvojau: „Aš taip niekada neatrodysiu.“
Buvau viduryje misijos, kai buvau sužeista ir evakuota iš Irako.
Pamenu smūgį.
Pamenu, kaip desperatiškai bandžiau nutupdyti sraigtasparnį.
Man nurovė kojas, ranka buvo beveik nutraukta.
Aš nieko daugiau nedariau, tik vis atsipeikėdavau,
bandydavau skristi, prarasdavau sąmonę, vėl atsipeikėdavau.
Sumišimas, skausmas, neviltis,
nes maniau, kad esu atsakinga ir kad susimoviau kaip pilotė,
susimoviau kaip karė, karininkė.
O vėliau man paaiškino:
„Ne, tu vis dar stengeisi pasirūpinti savo vyrais.“
Ir nuo tada man viskas gerai.
Kol atlikau savo pareigą kaip karė.
Kai pirmą kartą kandidatavau į Senatą,
kai kalbėjau, kad esu Amerikos revoliucijos dukra,
oponentas pašaipiai per debatus pažiūrėjo į mane ir pasakė:
„Taip, žinoma, tavo tėvai atvyko iš Tailando
kovoti kartu su Džordžu Vašingtonu.“
Tarsi tai būtų neįmanoma. Ir man teko jį pataisyti.
Pasakiau: „Iš tikrųjų mano protėviai kovojo už Džordžą Vašingtoną.“
Esu pusiau europietiškos kilmės, pusiau Rytų Azijos.
Mano mama yra kinų kilmės, bet gimusi ir užaugusi Tailande.
Todėl laiko save tailandiete.
Tai buvo likimo vingis.
Mano tėvai susitiko dėl Vietnamo karo.
Tėtis buvo Azijoje dėl Vietnamo karo.
Jis įsimylėjo mano mamą.
Bet jis vedė mano mamą, kitaip nei buvo su kitomis tailandietėmis.
Iki šios gaunu mišrios kilmės tailandiečių amerikiečių laiškus:
„Gali padėti surasti tėtį?
Jo vardas buvo Bobas, jis buvo kariuomenės seržantas.“
Ir tai tiesiog drasko širdį.
Augti Pietryčių Azijoje po Vietnamo karo,
būnant mišrios kilmės ameraziečiu vaiku, nebuvo lengva.
Jei tėtis nebūtų vedęs mamos ir likęs, aš neturėčiau ateities,
ir mama taip pat neturėtų ateities,
nes visi žinojo, kad esu kareivio vaikas.
Kiti vaikai sakydavo: „Tu didelė ir nerangi“,
nes buvau daug aukštesnė už kitus.
„Tu ir tavo tėtis dvokiate sūriu.“
Manau, kad pradėjau gerai jaustis būdama mišrios kilmės,
kai persikėliau į Havajus.
Tailande mane vadino luk khrung.
„Luk“ reiškia vaikas, „khrung“ - pusė, taigi tu esi „pusė vaiko“.
Bet Havajuose tu esi „hapa“, kas irgi reiškia pusę,
bet iš esmės - mišrus. Ir tai yra teigiamas terminas.
Tai buvo pirmoji vieta, kur pradėjau atrasti savo tapatybę.
Buvau vidurinėje mokykloje, kai tėtis neteko darbo
ir mūsų šeima nusirito į skurdą.
Mama ir aš pasakėme tėčiui: važiuokime į Ameriką.
Mama negalėjo vykti, nes dar neturėjo žaliosios kortos
ir vizos,
ir mes vis tiek nebūtume galėję sau to leisti.
Kai lipau į lėktuvą iš Tailando į Havajus, ji man pasakė:
tu turi perimti viską.
Turėjau būti mama, bet mes sunkiai vertėmės.
Neturėjome nieko.
Galiausiai susipykau su tėčiu ir pasakiau:
„Tu nebevaldai situacijos, nes negali mūsų išlaikyti.
Aš eisiu dirbti.“
Nuėjau į Waikiki paplūdimį ir gavau darbą dalint skrajutes turistams.
Tai buvo pirmos tikros mūsų šeimos pajamos.
Pardavinėjau rožes,
apgaudinėdavau turistus žaisdama tinklinį paplūdimyje.
Apsimesdavau vietine mergina
ir susidėdavau su vietiniu vaikinu, kuris sakydavo turistams: „Klausyk,
aš su tavim sužaisiu ir prikalbinsiu ją prisijungti.“
O aš: „Kas, aš? Rimtai? Galiu žaisti?“
Tai mūsų „Baltieji nemoka šokinėti“ versija.
Paprastai žaisdavome iš penkių dolerių.
Man gerai sekėsi.
Niekada gyvenime nedirbau taip sunkiai kaip tada, kai buvau skurde.
Kasdien būdavau visiškai išsekusi.
Tėtis taip pat.
Ir jei galėtume bent truputį padėti,
suteikti žmonėms šiek tiek atokvėpio...
Tai yra politika, kurią palaikau šiandien.
STOP KARUI PRIEŠ MOTERIS
Nemanau, kad esu kažkokia ypatinga karjeristė.
Viskas taip susiklostė, o aš tiesiog stengiausi išgyventi.
Visą gyvenimą norėjau būti sraigtasparnio pilote.
Į politiką atėjau gana netikėtai,
nes mane pykdė tai, kad nesirūpinome veteranais.
Aš nesiekiau kažko ypatingo.
Ir pirmą kartą kandidatuodama pralaimėjau.
Dabar, kai žmonės apie mane kalba kaip apie daug pasiekusią,
aš pati save matau tiesiog kaip žmogų,
kuris bandė išgyventi ir padaryti tai, ką reikia.
Turbūt tai labai azijietiška.
BOVENAS JANGAS KOMIKAS
Buvo tokia kiniška Biblijos stovykla,
į kurią važiuodavome į Uolinius kalnus, ji būdavo nameliuose.
Ten vaikai būdavo labai juokingi, kieti, ištvirkę krikščionys paaugliai,
kurie grodavo gitara ir kabindavo vieni kitus.
Nebuvau vienas iš jų.
Mano valiuta tokiose situacijose buvo tiesiog humoras.
Viename skeče mane pakvietė vaidinti Ostiną Pauersą
ir mėgdžioti jo balsą.
Man atrodo, pasakiau: „Yeah, baby.“
Ir tada visi kambaryje prapliupo juoktis.
Ir tada pagalvojau: „Aš noriu tuo užsiimti visą gyvenimą.“
Bėgdavau į rūsį žiūrėti SNL, MADtv ir visų tų skečų laidų.
Buvau apsėstas.
Tai tapo visa mano tapatybe.
Vidurinėje mokykloje vaidinau improvizacijos trupėje,
važiuodavau į Denverio centrą, į Bovine Metropolis Theater,
su 33 metų vyrukais, turinčiais problemų su alkoholiu.
Būdamas penkiolikos aplink tai kūriau savo gyvenimą.
Apie tai žmonėms, ypač tėvams, kalbėdavau labai nedrąsiai, kukliai.
Bandžiau tai pateikti kaip priimtiną svajonę.
Atrodė nelogiška, kad būčiau pramogų versle,
kai jie sakė: „Mes dėl tavęs paaukojome viską.
Kodėl nori užsiimti trumpąja improvizacija?“
Vieną dieną buvau savimi, Kristina Jang, tada staiga
melavau dėl jo, rizikavau karjera,
sutikau tekėti, mūvėti žiedą ir būti nuotaka.
Dievinau Sandrą Oh „Grei anatomijoje“, kad pasakiau,
turbūt stosiu į NYU, studijuosiu chemiją ir ruošiuosi medicinai,
nes noriu būt kaip ji, kaip Cristina Jang.
Medicinos keliu ėjau iki pat galo.
Ir tai buvo susiję su tuo,
ką rodė žiniasklaida,
ką mano tėvai laikė saugiu pasirinkimu.
Pamenu, antrą kartą laikiau MCAT egzaminą
ir egzamino viduryje
anuliavau savo rezultatą.
Paskambinau tėvams ir pasakiau: „Aš negaliu.
Nežinau, ką darysiu. Išsiaiškinsiu.
Tačiau man reikia daryti būtent tai.“
Atranka į „Saturday Night Live“ truko porą metų.
Tuometinis mano vadybininkas pasakė: „Prasidėjo SNL įrašų sezonas.“
Reikėjo pateikti penkių minučių įrašą su personažais ir parodijomis.
Neturėjau daug žinomų azijiečių figūrų, nuo kurių galėčiau atsispirti.
Padariau Keno Jeongo parodiją, SoulCycle instruktorių,
Michiko Kakutani parodiją.
Galiausiai iš visų jėgų rėkiau,
kad Džefris Judženidas yra niekam tikęs.
Smaginausi su visais tais skirtingais autoriais
ir literatūros veikėjais.
Kažkokiu stebuklingu būdu pasukau laisvesniu keliu.
Sakiau: „Darysiu tai kaip pratimą.
Niekas nematys. Manęs nesvarstys.
Tiesiog pasilinksminsiu.“
Pakvietė filmuotis
„Awkwafina - Nora iš Kvinso“
tą pačią vasarą, kai nusiunčiau įrašą į SNL.
Filmavom kinų restorane.
Tai buvo vakarienės scena, mes valgėme ausiagrybį,
antį ir keptus ryžius.
Ten buvau aš, B. D. Vongas, Awkwafina, Lori Tan Chin,
tarsi trys skirtingos Azijos aktorių mikrokartos.
Nutiko kai kas nuostabaus.
Filmavimo aikštelėje su kitais azijiečiais neturėjau aiškinti apie save,
nereikėjo teisinti savo buvimo ten,
nereikėjo būti kažkur pakraštyje.
Supratome vieni kitus.
Ir manau, tą ramybę ir pasitikėjimą aš nusinešiau
į paskutinę savo SNL atranką.
Tarp „Nora iš Kvinso“ dublių
atidaviau telefoną filmavimo asistentui ir pasakiau: „Jei skambins 212 numeris,
iš karto šaukit stop, nes aš privalau atsiliepti.“
Telefonas suskambo.
BOVENAS JANGAS AZIJETIS AKTORIŲ KOMANDOJE
Man pasiūlė darbą prisijungti prie SNL aktorių komandos.
Man labai simboliška, kad tai įvyko „Nora“ filmavimo aikštelėje,
kad tuo metu buvau su Awkwafina, su būriu azijiečių,
tai pakeitė mano gyvenimą,
o paskui ir visa kita.
Taip.
MENIS KRISOSTOMO FOTOGRAFAS
Gavau praktiką laikraštyje „Pacific Daily News“.
LEIDŽIAMAS GUAME
Naujas vykdomasis redaktorius.
KUR JAV PRASIDEDA DIENA
Pasakiau: „Džiaugiuosi. Esu pasiruošęs tris ar keturis mėnesius
tobulinti reporterio įgūdžius.“
SENKA ATSARGOS, ARTĖJA VANDENS STYGIUS
Tada jis pažiūrėjo į mane ir pasakė: „Peržiūrėjau visus tavo tekstus
ir nemanau, kad esi pakankamai geras būti reporteriu.“
Dieve mano.
Aš myliu žurnalistiką.
Norėjau likti šioje srityje.
O jis sako: „Na, ar turi patirties kaip fotografas?“
Atsakiau: „Taip, fotografavau mokyklos metraštį.“
Grąžino mokesčius,
ir mama karinio jūrų laivyno bazėje nupirko fotoaparatą,
pradėjau fotografuoti.
Dirbau fotolaboratorijos padėjėju.
Kartais
redaktoriai ateidavo atgal į foto skyrių.
Būdavau ten vienas ir sakydavau: „Klausykit, kažkas atnešė
keistų mutantų daržovių ir vaisių.
Galit nuvažiuoti ir nufotografuoti?“
Ir aš fotografuodavau žmogų, laikantį susijungusius dvynius melionus.
DVYNIAI
Peraugusius agurkus ir deformuotos melionus.
GYVENIMO BŪDAS KAIP UŽAUGINTI DIDELIUS MANGUS
Mutavę daržovės ir vaisiai buvo pirmasis mano projektas.
Išvykau iš Guamo studijuoti fotografijos ir dirbti žemyninėje šalies dalyje.
Man buvo beveik trisdešimt.
Buvo keli reporteriai, kurie metus dirbo ties projektu
apie Mičigano nepilnamečių teisingumo sistemą...
SUTEIKITE SISTEMAI ŠANSĄ
...ir kai kuriuos jos trūkumus.
Buvau pagrindinis projekto fotografas...
VALSTIJA PAMETĖ 120 NUSIKALTĖLIŲ
...iš „Detroit Free Press“.
Tada pradėjau galvoti:
noriu padaryti kažką apie mokyklą.
Noriu ten praleisti metus.
Pasirinkau mokyklą.
Ji buvo pietvakarių Detroito rajone,
kur užsidarę daug automobilių gamyklų, todėl ten viešpatavo nedarbas.
Aš buvau klasėse.
Fotografavau sportininkus, fotografavau mokyklos nebaigusius vaikus,
fotografavau nėščias paaugles.
Pamenu, nuėjau į išleistuves ir pasijutau kaip mylintis tėtis.
Jie buvo tarsi mano vaikai, visi pasipuošę,
visi tokie gražūs, ir aš jais be galo didžiavausi.
Mes išleidome tą istoriją ir buvau nominuotas Pulitzerio premijai.
Pamenu, paskambinau mamai.
„Mama, esu nominuotas vienam dalykui, vadinamam Pulitzerio premija,
ir tai labai svarbu.
Tikriausiai nelaimėsiu, bet noriu, kad žinotum,
jog esu tarp finalistų.“
O ji sako: „Nesijaudink, sūnau.
Aš nueisiu į Šv. Judo bažnyčią ir uždegsiu tau žvakę.“
Po kelių dienų aš laimėjau tą premiją.
PULITZERIO PREMIJA
Žmonės klausia: „Kaip laimėti Pulitzerio premiją?“
Sakau: „Pasirūpinkit, kad mama Guame nueitų į Šv. Judo bažnyčią
ir uždegtų už jus žvakę.“
DIDŽIUOJAMĖS PULITZERIU JAU 7-ĄJĮ KARTĄ!
LABIAUSIAI APDOVANOTAS DETROITO LAIKRAŠTIS
Ką tik laimėjau Pulitzerio premiją.
Tarsi buvau savo srities viršūnėje, bet kartu beprotiškai ilgėjausi namų.
Vietiniai Guamo gyventojai vadinami čamorais.
Mūsų čamorų kalboje yra žodis „mahålang“.
„Mahålang“ reiškia ilgesį, namų ilgesį.
Tai noras užuosti savo salos orą.
Kalbėjausi apie tai su viena drauge, o ji man sako:
„Vienintelis būdas numalšinti ilgesį yra atrasti, kur tu priklausai.“
Ir aš tarsi paverčiau tai savo misija...
priklausyti, surasti kitus čamorus, pasakoti jų istorijas.
Aš esu vienas iš 250 tūkstančių čamorų šioje planetoje.
Turiu misiją ir esu pasiryžęs
nufotografuoti kiekvieną iš jų.
Mes išlikome.
Išlikome po kolonijinių valdžių, nuo ispanų iki amerikiečių,
po okupantų, tokių kaip Japonija.
Mes esame atsparūs.
GUAMAS
Aš tiesiog noriu tai užfiksuoti.
NERGIS MAVALVALA ASTROFIZIKĖ
Žaidžiau skvošą.
Studijavau MIT magistrantūroje. Ten nebuvo moterų skvošo komandos.
Turėjau žaisti vyrų komandoje.
Ir, tiesą sakant, man tai teikė tokį slaptą malonumą,
kai išeidavau į kortą su vyru, kuris vos pažvelgęs į mane,
o tada buvau maža, guvi, jauna mergina,
pagalvodavo: „Ai, čia bus lengva.“
O jie nė nenutuokė, kaip aš žaidžiu skvošą.
Man būdavo be galo smagu laimėti tokias rungtynes,
labiau nei bet kurias kitas.
Manyje yra dalelė, kuriai patinka
būti nuvertintai.
Pakistano visuomenėje egzistuoja troškimas,
kad kiekviena šeima turėtų sūnų.
Ir mama sakydavo, kai smalsuoliai jos klausdavo:
„Argi nenorėtumėt sūnaus?“
Ji atsakydavo maždaug: „Kam man sūnus? Aš turiu Nergis.“
Augau Pakistane.
Man tai buvo labai įdomi aplinka.
Augau zoroastrų šeimoje,
ėjau į katalikišką mokyklą itin islamiškoje šalyje,
o pati nuo vaikystės buvau ugnimi kvėpuojanti ateistė.
Taigi visa tai buvo nuolatinis priešybių sugretinimas.
Tėvų žinutė mums buvo tokia: „Čia neturite ateities.
Turite išvažiuoti į užsienį.
Neturime pinigų jūsų išsiųsti.
Vienintelis būdas tai padaryti yra gauti stipendiją,
todėl viskas jūsų rankose, vaikai.“
Tai buvo svajonė.
Ir tai pakeitė mano gyvenimo kryptį
taip, kaip niekas kitas.
Kurį laiką maniau, kad būsiu gydytoja.
Na, žinoma, klasikinė azijietiška šeima.
Tau leidžiama būti tik keliais dalykais.
Gali būti gydytojas, gali būti inžinierius,
gali būti teisininkas. Tam per lėtai skaitau.
Negalėjau pakęsti gyvūnų skrodimo,
taigi medicina atpuolė.
Likusi buvo inžinerija. Bet kai įstojau į universitetą,
sužinojau, kad egzistuoja toks dalykas kaip tyrėjas,
kad gali kelti klausimus, į kuriuos niekas neturi atsakymo.
O tu gali juos surasti.
Gali būti mokslininkas ir tapti atradimo dalimi.
2015 metais mums pirmą kartą pavyko
užfiksuot gravitacines bangas, atsiradusias susidūrus juodosioms skylėms.
Tai buvo Einšteino bendrojo reliatyvumo teorijos prognozė,
iškelta prieš 100 metų, o mes ką tik tai pamatėme.
Taigi teorija buvo teisinga.
Kosmosą esame įpratę laikyti tuščiu ir tyru,
bet jis nėra toks.
Jis pilnas sprogimų, bangavimų ir plyšių.
Bet mane labiausiai domina ta banguojanti jo dalis.
Kai du objektai, juodosios skylės, skrieja viena aplink kitą ir susiduria,
jos išspinduliuoja tas bangas.
Mes, būdami labai toli nuo tokių susidūrimų vietos,
turėtume galėti tas bangas pamatyti. Kodėl turėtų rūpėti jas pamatyti?
Nes tos bangos atneša mums informacijos apie tas juodąsias skyles.
O kodėl turėtų rūpėti pačios juodosios skylės?
Nes jos yra mūsų Visatos statybiniai blokai.
Todėl, jei norime suprasti, kaip sudėta Visata,
turime suprasti juodąsias skyles. O jei nori suprasti juodąsias skyles,
reikia išmatuoti jų gravitaciją, nes jos neskleidžia šviesos.
Būtent apie tai ir yra mano darbas.
Buvimas mažuma mano gyvenimą palietė labai daugeliu būdų.
Ir svarbiausias iš jų yra visiškas komfortas būti kitokia,
būti pašaliete vyraujančioje aplinkoje.
Ar tai būtų gebėjimas jaustis gerai priklausant LGBTQ bendruomenei,
kai buvo sunku būti tokiu žmogumi,
ar darbas prie fizikos eksperimento, kai visi manė,
kad jis tikrai žlugs ir kad kvaila net mėginti.
Būti kitokiai yra gerai.
Vien jau tai, kad esu mokslininkė, kad esu Pietų Azijos kilmės,
arba pakistanietė amerikietė, ir žmogus iš LGBTQ,
ir galiu visa tai apie save pasakyti, ir vis tiek būti sėkminga moksle,
reiškia, kad ir kiti žmonės gali to norėti.
KETĖ MASAOKA AKTYVISTĖ
Kai japonų amerikiečiai susiburia kartu,
dažnai vieni kitų paklausiame: „Kokioje stovykloje buvo tavo šeima?“
JAPOŠKĖS, NEŠDINKITĖS ČIA BALTŲJŲ KVARTALAS
Bet mano šeimoje apie tai niekada nekalbėdavo,
o aš per mažai žinojau, kad klausčiau.
Todėl kai mokykloje būdavo minima Perl Harboro ataka,
aš labai aiškiai jausdavau, kad visi žiūri į mane.
Buvo labai gėda, bet nesupratau kodėl.
Mes nežinojome, kas esame.
Manau, visi tuo metu išgyvenome tapatybės krizę,
bandydami būti amerikiečiais.
Būti amerikiečiu nereiškė būti ne baltu žmogumi. Tai reiškė būti baltuoju.
Matydavau japonų amerikiečius, susibūrusius į grupeles, ir galvodavau:
„Nenoriu būti su jais.“
Kelionė į Japoniją buvo tos paieškos dalis. Galvojau:
„Jei nepritampu čia, gal pritapsiu ten.“
Buvo netikėta ir skaudu suprasti, kad nesu
ir niekada nebūsiu japonė.
Atrodė, kad ateities nėra.
Bet kažkaip vis dėlto sugrįžau.
Atradau Azijos amerikiečių studijas.
BAIKITE THIEU MARIONETINĮ REŽIMĄ
Mes esame migrantų darbininkų vaikai
Mes esame koncentracijos stovyklų Palikuonys
Mes esame geležinkelių statytojų Sūnūs ir dukros
Palikę savo žymę Amerikoje
Vietnamo karas mums parodė, kad žmonės mus matė...
VIETNAMIEČIAI NEVADINO MANĘS RIEBIA JAPOŠKE
...kaip tuos, kurie atrodo kaip priešas.
Vėl buvome priešas, nebuvome pilnaverčiai amerikiečiai.
Tai buvo pirmas kartas, kai patiko būti japonų amerikiete,
patiko būti tarp japonų amerikiečių.
Bet mes žygiavome ne tik kaip japonų amerikiečiai,
žygiavome kaip Azijos amerikiečiai.
Broliai ir seserys visame pasaulyje
Mes nieko nemokėjome. Neturėjome jokių įgūdžių.
Tiesiog matėme poreikį ir pasakėme: „Gerai, turime kažką organizuoti.“
Daug idėjų iš tiesų perėmėme iš „Black Panthers“.
Iš jų kilo mintis tarnauti žmonėms,
kurti reikalingas programas, tokias kaip paramos teisių grupė,
tėvų grupė, sveikatos mugės ir klinikos.
TEISINGUMO DABAR! REPARACIJŲ DABAR!
Po kurio laiko pradėjome galvoti, kaip visa tai susiję
su stovyklomis ir mūsų, kaip japonų amerikiečių, patirtimi.
NIKKEI UŽ TEISINGUMĄ
NACIONALINĖ KOALICIJA DĖL REPARACIJŲ
Reikalavimas dėl reparacijų darėsi vis garsesnis.
Net jei nebūtume laimėję, privalėjome kovoti.
Nemanėme, kad vien atsiprašymo pakanka.
Mes reikalavome piniginių reparacijų.
„ATSIPRAŠAU“ NEPAKANKA 25 000 DOLERIŲ DABAR!
Mūsų grupė reikalavo, kad klausymų posėdžiai vyktų ne tik Vašingtone,
kur kalba mokslininkai ir įstatymų leidėjai,
bet kad būtų išgirsti paprasti žmonės.
Per 48 valandas buvo liepta susikrauti daiktus ir išvykti.
Nenorėjau, kad mano vaikai nešiotų gėdos naštą
ir atstūmimo jausmą iš kitų amerikiečių.
Tas nežmoniškas, žiaurus elgesys vyko čia pat,
Jungtinėse Valstijose, o ne gestapinėje Vokietijoje.
Sunku tuo patikėti, ar ne?
Tai man atvėrė akis.
Tai buvo pirmas kartas, kai išgirdau kalbant apie stovyklas,
žmones, panašius į mano mamą.
Ji nepapasakojo savo istorijos,
aš norėjau, kad jos šeimos istorija būtų išgirsta.
Mano mamos šeima buvo iškelta iš savo ūkio Kalifornijoje
ir išvežta į Gila River koncentracijos stovyklą Arizonoje.
Ir man atrodo, kad kuo daugiau apie tai sužinodavau,
tuo aiškiau suprasdavau, ką visa tai reiškė,
kaip pirmoji karta čia atvyko
ir ištvėrė visus tuos įstatymus bei neteisybes,
negalėdama tapti piliečiais, negalėdama tuoktis,
negalėdama turėti žemės, negalėdama balsuoti.
Visa tai jie ištvėrė, liko, o paskui dar buvo suvaryti į stovyklas
ir viską prarado.
Ir tada galvoji, kaip po to apskritai gyventi toliau?
Todėl mano mamos ateitį
stovyklos iš esmės smarkiai pakeitė.
Joje buvo daug pykčio, bet ir daug išdidumo,
tačiau tuo pačiu stovyklos ją buvo palaužusios.
Tiesą sakant, nemanau, kad tada iš tikrųjų suvokiau
visą to praradimo gylį.
Įstatymas, kurį netrukus pasirašysiu,
numato kompensaciją kiekvienam iš 60 tūkstančių išgyvenusiųjų.
Šiandien pripažįstame padarytą skriaudą.
Tai, kas nutiko mums, nutiko daugeliui kitų žmonių.
Įkalinimas, iškeldinimas iš savo žemės,
šioje šalyje ir pasaulyje deja nėra jokia retenybė.
AZIJOS AMERIKIEČIAI UŽ LYGYBĘ IR TEISINGUMĄ
Kovos už reparacijas palikimas yra ryšys ir solidarumas.
SOLIDARUMAS BET KOKIA KAINA
JAPONŲ AMERIKIEČIAI PRIEŠ NETEISĖTĄ SULAIKYMĄ
Nes pokyčiams reikia daug laiko.
MAŽUMOS TURI LAIKYTIS KARTU
Mes kuriame kažką naujo,
ir manau, kad ilgainiui būtent tai mus ir išlaikys.
Galbūt manęs čia jau nebus,
kad pamatyčiau, kas iš to išeis,
bet mes vis tiek bandome,
skamba labai idealistiškai, bet pakeisti pasaulį,
pakeisti sistemas,
pakeisti tas sistemas, kurios mums netinka.
AZIJIEČIAI PRIEŠ APARTHEIDĄ
KLIFAS KAPONO BANGLENTININKAS / MOKSLININKAS
Kai man buvo šešiolika, laimėjau mokslo mugę.
Šiaurinėje Oahu pakrantėje, krevečių ūkiuose,
siautėjo virusas.
Sukūriau nedidelį eksperimentą, lyg COVID testą krevečių virusui aptikti.
Vertintojai paklausė: „Kas tau tai sukūrė?“
O aš sakau: „Niekas. Sukūriau mokykloje.“
Jie sako: „Oho. Rimtas lygis.“
Laimi nemokamą kelionę į tarptautinį konkursą.
Kartais jis vyksta Puerto Rike, Vokietijoje.
O aš galvoju: „Varysiu į kelionę!“
Paklausiau: „O kur jis vyksta?“ Sako: „Arizonoje.“
Aš galvoju: „O kur ta Arizona?“
Ten buvo taip sausa ir taip karšta.
Mano vidinis kompasas tiesiog rėkė: kažkas čia ne taip.
Man reikia išsiaiškinti, kur dabar yra Havajai.
Einame su prižiūrėtojais į tą konferencijų centrą,
o aš staiga šaunu tiesiai iš minios ir pradedu bėgti.
Prižiūrėtojas šaukia: „Bėga!“
Aš lekiu per kelis kvartalus, išbėgu už miesto,
atsiduriu atviroje vietoje, apsižvalgau aplink, visur kalnai,
saulė aukštai, ir tada iš nosies pradėjo bėgti kraujas.
Vos nenualpau.
Galvojau: „Aš mirštu. Man reikia grįžti į Havajus.“
Supratau, kad toli nenukeliausiu.
Augdamas prisimenu, kaip reikėdavo eiti į mokyklą,
ir man tai visai nepatikdavo, tas sėdėjimas viduje.
Nuskambėdavo skambutis, tėtis laukdavo mūsų, važiuodavome į paplūdimį.
Tada prasidėjo tikrasis mokymasis.
Tėtis mus išsiųsdavo į paplūdimį ir sakydavo:
„Gerai, eikit pririnkit įvairių dumblių pakrantėje.“
Paskui grįždavo ir pasakydavo havajietišką pavadinimą,
o kartu ir lotynišką.
Tai mokslas.
Taip ir su banglentėmis.
Pasimokydavome apie dumblius,
tada pasiimdavome banglentes ir eidavome gaudyti bangų.
Suprasti, kur teka srovė, iš kur pučia vėjas,
kaip juda smėlis, koks bangavimas, koks potvynis ar atoslūgis.
Žaidime buvo tiek daug informacijos,
kad būtent taip ir susiformavo mano požiūris į mokslą.
Mokslas man buvo tarsi magiška galia bendrauti su pasauliu.
Pasitaikė keista proga
važiuoti į Kaliforniją siekti chemijos daktaro laipsnio.
Palikti tai, ką žinau, ir pradėti kažką, ko nežinau,
tik tiek, kad viskas bus kitaip.
Pirmą rasizmą dėl to,
kad esu havajietis, pajutau atvykęs į Kaliforniją.
Pradėjau konfliktuoti su kitais banglentininkais:
kur man galima plaukti, šalia ko man plaukti.
Egzistavo taisyklės, apie kurias nenutuokiau.
Vienas banglentininkas priplaukė prie manęs ir galiausiai mane pastūmė.
Jis pasakė: „Grįžk namo, iš kur atvykai.“
Aš taip susinervinau.
Galvojau: „Biče, aš ir noriu namo.
Nenoriu čia būti.
Neprivalau tau aiškintis.“
Aš jam pasakiau: „Aš esu iš šio vandenyno.
O tu iš kur?
Ar bent vienas iš jūsų žino, iš kur yra?“
Siekiau daktaro laipsnio, ant pečių nešiau atsakomybę.
„Havajietis su daktaro laipsniu, tu mums padėsi.“
Spaudimas būti kažkuo.
O aš tiesiog noriu būti vandenyne.
Todėl dalį technologijų, kurias kūrėme laboratorijoje,
pritaikiau moksliniam projektui, norėdamas išsiaiškinti:
ar vandenyne yra molekulinių ženklų, kuriuos galime aptikti
ir kurie yra bendri banglentininkams visame pasaulyje?
Tai buvo paskutinė desperatiška pastanga išsilaikyti studijose.
Vienas žurnalistas susisiekė su manimi, aš daviau interviu.
Ir netrukus gaunu skambutį iš „The New York Times“,
kad būsiu pirmajame mokslo skilties puslapyje.
AR MES SERGAM NUO JŪROS?
Po to pasipylė interviu ir skambučiai iš NBC, NPR, „National Geographic“,
moksliukų garsenybės momentas, voliojausi po ištaigingą jų pasaulį.
Man tai buvo labai svarbu,
nes gavęs tokį pasaulinį pripažinimą
supratau, kad istorijos, kurias jie pripažino ir įvertino,
nebuvo tik mano, tai žmonių istorijos.
Būtent tai suteikė man pasitikėjimo grįžti namo.
Namai leidžia man būti savimi.
Išvertė Domantė Jančiūnaitė