Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Az amerikaiak többsége sosem fog amerikaiként tekinteni rám.
Nincs közös nyelvünk.
Nincs közös vallásunk, közös identitásunk.
ÁZSIAI-AMERIKAI
CSENDES-ÓCEÁNI ŐSHONOS HAWAII
Nem értem, miért létezik az „ázsiai-amerikai és csendes-óceáni”.
ÖRÖKKÉ KÍVÜLÁLLÓK?
ÁZSIAI ÉS CSENDES-ÓCEÁNI BEVÁNDORLÓK TÖRTÉNETEI
Ki vagy?
Hogyan látod magad?
Mi az identitásod?
SANDRA OH SZÍNÉSZ
Ázsiai-amerikai? Kanadai?
Amerikai?
Szeretném holisztikus módon megválaszolni,
hogy egyik sem, vagy mindegyik.
A világról alkotott képemet tudatosan
és tudat alatt az formálta,
hogy ázsiai nő vagyok egy fehér társadalomban.
A küzdelmeim és a felfogásom...
elsősorban ehhez az identitáshoz kapcsolódnak.
Az igazi harc nagyon mélyen zajlik.
De azt hiszem, át kell élni a láthatóbb csatákat,
hogy valaki bizonyos akcentust kér tőled,
vagy hogy bizonyos módon nézz ki,
és aztán kell legyőzni a belső sárkányt.
Ha ezt megérti valaki, utána már kezdi kevésbé érdekelni.
HÍRNÉV
Nagyon mélyen érintett
és hatott rám a Hírnév című sorozat.
Azt éreztem, hogy van egy hely,
ahol ezek a gyerekek, azt csinálják, amit én szeretnék.
De az, hogy megtaláljam a közösségemet
hozzám hasonló hátterű és rám hasonlító emberekkel,
azt mondanám, sokáig tartott.
Még ha voltunk is páran, nagyon távol voltunk.
Úgy kell elképzelni, hogy Dan ott van Hawaiin...
ott dolgozik.
John Cho dolgozik arra.
Nem lehetett egynél több belőlünk.
De igazán...
magányos volt, mert a rendszer így alakította ki.
A szemlélet számít.
Minden szobában tanulhatsz valamit, akkor is, ha nemkívánatos vagy.
Bizonyos értelemben, azok a szobák adják a legjobb leckét.
Hogyan létezel egy helyen, ahol nem akarnak téged?
Vagy nem tisztelnek?
Más idők voltak.
Az, hogy A Grace klinika stábjának fele nem fehér volt,
újdonság volt. És mi mintha...
Ne beszéljünk róla!
Csak csináljuk, hátha megússzuk.
Siker a sorozat!
Ismerem ezt az érzést,
és remélem, hogy nem lesz többet ilyen.
Én is így éreztem,
próbáljunk besurranni, csak senki ne vegye észre,
és talán létezhetünk.
Nagyon remélem, és talán látom is, és tovább remélek,
hogy ez a fajta gondolkodás már a múlté.
Már olyan történeteket szeretnék elmondani,
amik szereplőiben megvan ez a kulturális dimenzió.
Nem csak arról van szó, hogy mindig kimchit eszem,
és csak a koreai filmgyártásról beszélek.
Nem is tudom. Nem ez a lényeg.
A lényeg, hogy kinyitjuk azt a dimenziót, ami régen zárva volt.
Miért? Mert abban az időben ez volt fogyasztható
a nagyon domináns fehér történetmesélés részeként.
Fehér színészektől nem kérdezik meg:
„Milyen fehér színésznek lenni húszévesként?
Harminc? Negyven? Ötven?”
Elképzelhetetlen, de szerintem kellene.
Én nem tudtam, hogy lehet amerikai nevet választani!
YIA VANG SÉF
Senki sem szólt, nem tudtam, hogy lehet változtatni.
Rengeteg ázsiai barátom, főleg hmong barátaim, megtették.
Optimus Prime lettem volna, vagy ilyesmi.
Mennyire menő lenne!
ELŐDÖNTŐS A HMONG SÉF
De a Yia maradt.
WISCONSIN RÁDIÓ 2023. FEBRUÁR 13.
„Yia” a hmong anyanyelvünkön wokot vagy öntöttvas serpenyőt jelent.
A hmong gyerekek viccesnek találták. „Hol van Yia?
Nem az. Az ott.”
Az öcsém neve Gong Hmong.
A jelentése: isten áldása.
Ő megkapja isten áldását, én meg egy serpenyő vagyok.
Egy menekülttáborban születtem Észak-Thaiföldön, a neve: Ban Vinai.
Az Egyesült Államokba négy és fél évesen érkeztem.
Egy wisconsini kisvárosban nőttem fel,
főleg fehérek lakták, és a Vang család.
Nem akartam hmong lenni.
Két életem volt gyerekkoromban.
A meekah a hmong szó az amerikaira.
Az iskolában meekah életet éltem, otthon hmong voltam.
Az volt a legfontosabb, hogy beolvadjak.
Még az apám is azt akarta, hogy olvassunk.
Nézzünk tévét.
Nem akart nekünk hmong vagy ázsiai akcentust.
Ha úgy beszélek, mint ők, úgy viselkedem, mint ők,
ha ismerem a popkulturális utalásokat, akkor nem nevethetnek rajtam.
Nem gondolhatják azt, hogy fura vagyok.
Biztosítani akartam, hogy az iskolában
a meekah barátaim, a fehér barátaim,
az amerikai barátaim, tudják, hogy amerikai vagyok.
Egy vagyok közületek.
A barátaim a kezükbe vették az arcomat,
hogy nagyobbra nyissák a szemeim, és meg is kérdezték: „Így jobban látsz?
Így jobban látsz?”
Azt hittem, így viselkednek a barátok.
Nevettem rajta, azt mondtam: „Talán.”
Képzeld el, hogy nyolcéves vagy, az anyukád ebédet pakol neked.
Keményen dolgozott érte, hogy gondoskodjon a fiáról.
Számára ezt a főzés jelentette.
Aztán ebédkor ezek a gyerekek kinevettek,
azt mondták, büdös az ebéded, és nem akarják a közelükben.
És én mit csináltam? Eldobtam az ebédem,
hogy barátok lehessünk, és menő legyek.
Otthon aztán hazudtam: „Persze, mindent megettem.”
Ilyen volt Yia nyolc-kilencévesen.
Ugrunk 30 évet,
és jön a szégyenérzet a gyerek miatt, aki nem értette.
Ha visszamehetnék, azt mondanám neki:
„Ne aggódj, öcskös!
Húsz év múlva mindenről okoskodnak majd, ami ázsiai,
hogy mennyire jó a halszósz,
hogy felfedezték az osztrigaszószt, még azt is mondják,
’Nálam van otthon Sriracha’, érted?”
A fehér barátaim, a meekah barátaim most azt mondják:
„Ettem ezt a valamit,
garnélarák-paszta volt benne, nagyon jó volt.” Mire én:
„Tudom, haver, nálunk ez csak egy sima keddi nap.”
Gyerekkoromban, ha volt egy nagy összejövetel az udvarban,
minden fickónál vágódeszka volt és egy hatalmas hentesbárd.
Mindent kézzel daraboltak, aztán lehetett tölteni a kolbászt
bent a nagynénikkel, anyukákkal és nagyikkal.
Ők főzték a rizst és tésztát, betekertek és kisütöttek dolgokat.
A fiúk mind a grill körül mászkáltak.
Apámnál volt a grillcsipesz, és átadta nekem.
Egész életedben erre készülsz, hogy húst forgathass a grillen.
Emlékszem, berohantam: „Anyu! Olyan a szagom, mint apunak!”
Érezni lehetett rajtam az égett fa illatát,
nagyon menőnek gondoltam.
Az amerikai, a fehér barátaimmal, nem beszéltem erről.
Elmenekültem ez elől a hivatás elől.
Apámnak volt egy nagyon komoly balesete.
Ő a hősöm, ezt fontos érteni.
Szolgált háborúban, és túlélte.
Ő hozott ebbe az országba.
Azt gondoltam: „Ha apa meghal, minden, ami vele kapcsolatos,
az öröksége, eltűnik vele.”
Azóta nézek máshogy a hmong konyhára, és a hmong lét jelentésére.
Úgy gondolom, az a szerepem,
hogy emlékezzek a történetekre, az elfogyasztott ételekre.
Megfiatalodik a lelkem, ha ezt eszem.
Különleges a párolt mustárlevél
sertésnyakcsonttal,
a fűszerek gyönyörű keveréke, a mustárlevél ereje, a sertés zsírossága,
érzed, amint a szádhoz ér.
És hmong gyerekként ismered ezt az érzést.
Van valami gyönyörű
a friss hmong uborkában, amibe beleharaphatok.
Minden alkalommal, ahogy szétrobban a számban,
újra tízéves vagyok, és a nagymamámmal üldögélek.
Épp felvágja nekem a kertből frissen szedett uborkát.
Rájövök, hogy ez vagyok én, ez mind a részem,
meg akarom osztani az emberekkel.
Végignézel az előtted jövők áldozatain.
És annak tudatában haladsz tovább.
Eljön a nap, amikor neked kell áldoznod a következő generációért,
hogy növekedhessen.
Ez a hmong lét lényege.
Olyan messzire futottam, hogy az már kör volt.
Visszafutottam hozzá.
Ezért szeretek hmong lenni.
És ezért vagyok nyitott, ha bárki beszélne róla,
csináljuk! Gyerünk!
A szüleim azt mondanák, hogy sokat feleseltem,
és nagyon parancsolgató gyerek voltam.
AMANDA NGUYEN AKTIVISTA
A vietnámi kultúrában a legnagyobb dicséret egy lánynak
a hiu tao, vagyis az engedelmes.
Soha nem voltam hiu tao.
NŐK MENETE WASHINGTONBAN
Elutasítom, hogy az ázsiai-amerikai és csendes-óceáni közösség csendes.
Ez csak sztereotípia, ami beleillik a mintakisebbség mítoszába.
A történelem során sok ázsiai-amerikai aktivista dolgozott.
Csak róluk nem beszélnek a történelemkönyvek.
A nagymamám szabadságharcos volt a franciák ellen Vietnámban.
Már a felmenőim is visszabeszéltek.
A nevem Amanda Nguyen.
A RISE ALAPÍTÓJA
Nem hittem, hogy átélhetek nagyobb méltatlanságot,
mint azon a napon, amikor megerőszakoltak.
Asztrofizikát tanultam a Harvardon.
Az utolsó szemeszterem alatt megerőszakoltak.
Emlékszem, amikor kijöttem a kórházból az erőszak miatti vizsgálat után,
soha nem értettem annyira a magány jelentését,
mint abban a pillanatban.
Taxit fizettek nekem, hogy visszamenjek a kollégiumba, ahol megerőszakoltak.
Ezután a megpróbáltatás után a saját bőrömön tapasztaltam,
hogy kényszerítik a túlélőket újra és újra áldozatszerepbe.
Megtudtam, hogy a bizonyítékokat fél év után megsemmisíthetik,
holott az elévülési idő 15 év.
Azt éreztem, elárult az amerikai igazságszolgáltatási rendszer.
Rájöttem, hogy van választási lehetőségem.
Elfogadom az igazságtalanságot
vagy a saját kezembe veszem az irányítást.
Úgy döntöttem, átírom a törvényt.
Az általam írt törvény neve: „Szexuális erőszak áldozatainak jogai”.
Benne van a bizonyítékgyűjtő csomag megőrzése.
Hozzáférés a saját orvosi látlelethez.
És hozzáférés a rendőri jegyzőkönyvhöz.
A törvénybe iktatás előtt ezeket megtagadták
az áldozatoktól szerte az Egyesült Államokban.
Miután elfogadták a szövetségi törvényt,
emlékszem, hogy felmentem a Lincoln-emlékmű lépcsőin.
Üvöltöttem, amilyen hangosan csak bírtam.
Úgy éreztem, megtört egy átok.
Igazságtétel volt számomra.
Ilyen érzés volt az igazság.
Már születésem előtt szerettem az űrt.
A családom hajóval menekült Vietnámból,
és a csillagok segítségével navigáltak
a szabadságuk felé.
Az anyám három családtaggal indult el,
a húgával, a tizenegyessel,
az öccsével, ő volt a hármas számú, és a kettes számú fiával.
Úsztak a hajóhoz, és közben lövéseket hallottak.
A vietkongok észrevették őket.
Anyám a hármashoz fordult, és azt mondta:
„Mennünk kell, vagy meghalunk.”
Elérték a nemzetközi vizeket.
Majd egy vihar miatt süllyedni kezdett a hajó.
Egy nagyobb hajó mentette meg őket.
Köteleket dobtak nekik, amivel megmentették az életüket.
Azt mondja, csak teszed az egyik kezed a másik elé,
egyik lábad a másik elé.
Mikor megkérdezik, hogyan döntöttem el, hogy szembeszállok az amerikai kormánnyal
vagy az ENSZ-szel,
arra gondolok, hogy neki őrök és gépfegyverek elől kellett menekülnie,
viharban kötelet másznia,
nekem csak e-mailt kell küldenem egy szenátornak.
Mikor az erőszakról beszéltem, sok előítélettel találtam szemben magam.
A barátaim és a szeretteim azt mondták: „Nem kéne ezt csinálnod”,
beleértve természetesen
a velem megegyező identitású fiatal ázsiai nőket.
És értem, honnan jön ez.
Senkit sem hibáztatok azért, mert azt gondolja,
hogy a túlélése a hallgatástól függ.
Szeretném, ha tudnák, hogy a legerősebb eszközünk a hangunk.
Soha nem bántam meg.
MI VAGYUNK A JÖVŐ
FOGJUNK ÖSSZE A TÖRVÉNY MÓDOSÍTÁSÁÉRT
DJ REKHA ZENÉSZ
Három legjobb nap volt az életemben.
Az első, amikor megismerkedtem a párommal.
Nyálas, de igaz.
A második a SummerStage fellépés.
A zenei életem legjobb napja.
A harmadik, amikor végre parkolóhelyet kaptam a garázsomban.
Tizennégy év után.
New Yorkban így megy.
Hogyan határozom meg az identitásom?
Attól függ, hol vagyok és ki kérdezi, mert az identitás változó.
Mindenképp DJ-nek, művésznek, és kurátornak tartom magam.
Azt hiszem, az identitás...
ingoványos talaj, most, hogy... részt veszek ebben a projektben.
A szüleim egy általam úgy nevezett „illegális szerelmi házasságban” éltek
Indiában a hatvanas években.
A kettészakítás gyermekei voltak.
Tehát a mai Pakisztán területén születtek.
Majd Angliába költöztek.
Az ötödik születésnapom előtt költöztek az Államokba.
Milyen jövőt szántak nekem a szüleim?
Egy biztos, mikor elkezdtem zenélni, az nem tetszett nekik.
Egyáltalán nem akarták, hogy azt csináljam, nem.
Az anyám Angliába utazott.
Volt akkoriban egy nagyon nagy sláger.
Hozott nekem egy kazettát.
Malkit Singh Up Front című albuma volt rajta.
Van rajta egy jó dal.
Az egyik sora: „Nem táncolunk a fehér ember diszkójára”,
ami igazán költői.
A tizenhatodik születésnapomra egy Bhangra-bulit szerettem volna.
És hogy mindenki indiai ruhát viseljen.
Az öngyűlölet ellentéte volt.
A másik oldalt képviseltem.
Az alagsorunkban történt.
Kezdő DJ koromban sokat dolgoztam közösségi aktivistaként.
JERSEY NAPLÓ INDIAIAK FÉLNEK AZ UTCÁN
Tagja voltam egy csoportnak, ami reakcióként alakult
a 80-as években tapasztalt erőszakra New Jersey-ben,
amit egy erőszakos banda követett el.
INDIAI FÉRFIT VERT MEG EGY BANDA
Bulik szervezésével gyűjtöttünk pénzt.
INDIAI VEZETŐK TILTAKOZNAK
A két dolog számomra teljesen összefonódott,
a közösség építése és a zenélés.
Amikor kezdő DJ voltam, a bhangráról azt gondolták,
hogy az alacsonyabb társadalmi réteg, a munkások, taxisok,
nem az értelmiségiek hallgatják, csak a pundzsábiak.
Olyan teret akartam létrehozni, ahol mindent beleadunk.
Ahol az igazi zenét játsszuk.
Az Alagsori Bhangra azért jött létre, hogy játszhassam a zenét.
Imádom a hip-hopot. Játsszuk!
Kis időbe telt, de népszerű lett. Az emberek értették.
A második év nyarán már kígyózott a sor.
Hétkor nyitottunk, aztán jött a táncóra, az Alagsori Bhangra táncóra.
Ne csinálj...
kobra mozdulatokat tánc közben.
Mintha lenne ott egy kígyóbűvölő. Nem oké.
Éjfélre őrület volt.
Teltház.
Nekem az a lényeg, hogy a lehető legtöbben táncoljanak.
Csak ez érdekel.
THE VILLAGE VOICE „ALAGSORI BHANGRA” DJ REKHÁVAL
Sokat gondolok a zenei projektekre az Alagsori Bhangrával,
és hogy ez csak New Yorkban jöhetett létre.
Szeptember 11-e után még fontosabbá vált,
főleg a turbános és szakállas szikh férfiaknak.
Sok rossz dolog történt a közösségeinkkel szeptember 11. után.
Volt egy rendezvényünk huszadikán,
kilenc nappal később, és nem voltunk benne biztosak, hogy jó ötlet.
A klub tulajdonosa azt mondta: „Raker, meg kell csinálnod.”
Akkor tanultam meg, hogy a bulit mindig megtartjuk.
Bulinak lennie kell.
Akkor jöttem rá, hogy ez nem csak buli, hanem egy hely.
ALAGSORI BHANGRA INGYENES TÁNCÓRÁK, SZEPT. 20.
ZENÉL DJ REKHA
Szeretek feltörekvő művészekkel dolgozni,
tanulni tőlük és tanítani őket.
Most már sokkal több dél-ázsiai készít zenét.
Izgalmas.
Van közte rossz, de néhányban van lehetőség.
Ha átsétálunk egy ajtón, a mi felelősségünk,
hogy másoknak is kinyissuk.
Nagyon jó, hogy több dél-ázsiai kezd sikert elérni
különböző látható módokon, de milyen helyet foglalunk el?
Nem lehetünk izgatottak attól, hogy valaki beült egy irodába.
A hatalomért való lelkesedés káros dolog.
Kritikusnak kell lennünk.
Fel kell szólalnunk az emberek elnyomása ellen.
CONNIE CHUNG ÚJSÁGÍRÓ
Mikor először elkezdtem a híreknél dolgozni,
körülnéztem, és kizárólag fehér férfiakat láttam.
A főnökeim voltak, a kollégáim,
az ellenfeleim, az interjúk alanyai, mind fehér férfiak.
A szerkesztőségben mindig magányos farkas voltam.
Eldöntöttem, hogy én is fehér férfi leszek.
Magamra öltöttem minden viselkedésüket.
Harcias voltam, nagyképű, és csúnyán beszéltem.
Nagyon csúnyán beszéltem.
Méltatlan volt, hiszen ott voltam, egy kis lótuszvirág,
és ezek a mocskos szavak jöttek ki a számból.
Bármilyen rasszista vagy szexista megjegyzést vágtak a fejemhez,
ugyanolyan rasszista és szexista módon reagáltam.
A főnök azt mondta: „Mondd meg, miért vettelek fel!”
Azt válaszoltam: „Szereted, ahogy vasalom az inged.”
Azt gondolta, ennél viccesebbet még életében nem hallott.
Egyre csak ismételtette velem.
Azt gondoltam: „Mi a fenéért mondtam ezt?
Megőrültem?”
Egyszerűen ilyen voltam.
Így kezeltem a szexista disznókat, rasszista disznókat.
Sajnálom.
A szüleim Kínában születtek, és a négy nővérem is Kínában született.
Egyedül én születtem az Egyesült Államokban.
Én is csak egy „újabb lány” voltam.
Washingtonban születtem és nőttem fel.
Mikor megszülettem,
apám telefonált a kórházból, és azt mondta: „Újabb lány.
Ti adtok neki nevet!”
A nővéreim átnézték a magazinokat.
Úgy gondolták, kinyitják valahol, és ott lesz a név.
Kinyitották, és a színésznőt, Constance Moore-t találták.
Így lettem Constance, de mindenki Connie-nak hívott.
Mikor anyám az Egyesült Államokba jött,
nem tudott írni és olvasni, se angolul, se kínaiul.
Nyolc vagy kilencévesen én tanítottam meg olvasni.
A gyerekkönyveimet használtam,
és segítettem megtanulni az aláírását, hogy állampolgár lehessen.
Nagyon-nagyon nehéz volt neki.
A négy nővérem mind parancsolgató volt.
Folyamatosan csak csacsogtak.
Én csendes voltam,
félénk és szégyenlős, sosem nyitottam ki a számat.
A családomat sokkolta, hogy a hírekbe kerültem.
HÍREK TÍZKOR
A nővéreim mind azt mondták: „A kis Connie, ki hinné.
Milliókhoz beszél.
Ki gondolta volna, hogy a mi kis Connie húgunk...?”
Én meg...
„Kérlek...”
A szüleim tragédiája volt, hogy nem született fiuk.
A kínai hagyomány szerint kellenek a fiúk,
mert ők viszik tovább a család nevét.
Az apám rám bízta ezt a feladatot.
Írt nekem egy levelet, amiben ez állt:
„Talán te továbbviheted a család nevét.”
Tudat alatt ezt is tettem.
Egy nap felhívott egy újságíró,
Connie Wong, és elmondta, hogy rólam nevezték el.
Azt mondtam: „Viccelsz velem”?
CBS HÍREK
A szülei megkérdezték: „Milyen nevet szeretnél,
most, hogy az Egyesült Államokban vagy?”
Talán három- vagy négyéves lehetett.
Látott a tévében.
Azt mondta: „Connie vagy Elmo.”
Felfedezte, hogy egy egész generációnyi
ázsiai lányt hívnak Connie-nak.
Connie Wong úgy döntött, hogy ír
a The New York Times véleményrovatába,
az összes Connie-ról, akit talált.
A képszerkesztő talált egy fényképészt,
akit Connie Aramakinak hívnak,
és ő összegyűjtötte az összes Connie-t,
és nekem potyogtak a könnyeim.
Akárhányszor eszembe jut, elsírom magam.
Elképesztő örökség, amiről fogalmam sem volt.
Ott van ez a sok Connie a világon, rólam elnevezve.
Amióta az eszemet tudom, az úszás az életem része.
Nem emlékszem olyanra, hogy ne lettem volna a vízben.
SCHUYLER BAILAR SPORTOLÓ / AKTIVISTA
Mivel nem néztem ki kifejezetten lányosan
a lánymosdóban vagy a lányöltözőben,
bántottak a kinézetem miatt.
„Nem is vagy lány. Álcázott fiú vagy.”
Úgyhogy inkább a kocsiban vettem fel az úszódresszt.
Ha felső nélkül érkeztem és látták az úszódresszem,
akkor bemehettem úgy az öltözőbe,
hogy nem piszkáltak, mert nem voltam eléggé lány.
A nemi identitásomról azt gondoltam:
„Talán nem vagyok az a nő, akinek mindenki gondol.”
Talán férfi vagyok.
Arra gondoltam: „Te jó ég, mi lesz a sporttal?
Hogy fogok így úszni?”
Hogy maradhatok önmagam sportolóként,
miközben transzként próbálok önmagam lenni?
Továbbra is a Harvard csapatában úsztam
és a női csapatban, mikor befejeztem a kezelést.
Mikor elmondtam a női edzőmnek, a reakciója az volt:
„Még nem tudom hogyan, de valahogy megoldjuk.”
Abban az évben aztán ajánlottak egy helyet
a férfiaknál. Az edző azt mondta:
„Ha férfiként határozod meg magad, akkor ússz nekem!”
Szerencsés voltam, hogy így támogattak
az edzőim, és teljesen önmagammá válhattam
transznemű férfiként a férfi csapatban.
Felvállaltam a transzságomat, de fárasztó volt egyenként elmondani.
Írtam egy bejegyezést a Facebookra:
„Üdv emberek, transznemű vagyok. Itt olvashattok arról, mit jelent ez.
A férfi csapatban fogok úszni.”
Mindenkinek online mondtam el.
Három koreai nagyszülőm van.
Halmeoni, hal-abeoji a mamám és a papám, édesanyám szülei.
És egyikük lánytestvére, vagyis keun-imo.
Halmeoni fent van a Facebookon, szóval a posztolás előtt
letiltottam őt.
Van néhány közös barátunk, megkértem,
hogy még ne mondják el neki.
„El fogom mondani, csak időre van szükségem.”
Egy hónapig tartott megírni a levelet.
„Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo, azért mondom el, mert szeretlek titeket.
Mélyen tisztellek, és szeretném, hogy részesei legyetek az életemnek.”
Édesanyámmal nagyon féltünk.
Talán többé nem tehetjük be a lábunkat a házba.
Talán nem csak engem tagad ki, hanem anyámat is.
Leültünk a konyhában. Felolvastam a levelet.
Azzal zártam: „Szeretlek.”
Aztán vártam.
A nagypapám reagált először, és elkezdett
a maga öreges módján lassan tapsolni kezdett, és azt mondta:
„Akkor végre előbújsz?”
Megdöbbentem. Azt sem gondoltam, hogy tudja, mi az előbújás.
Azt mondta: „Gratulálok!”
Anyámmal teljesen le voltunk taglózva, nem tudtuk, mit mondjunk.
Keun-imo megszorította a kezem,
és elment teát csinálni. Így fejezte ki a szeretetét.
Halmeoni miatt aggódtam a legjobban,
szigorú arccal nézett rám,
majd azt mondta: „Ezt tudtam.”
Azt mondta: „Lehetsz fiú, báty, lehetsz férfi.
De a lányok gondoskodnak a szüleikről.
Még mindig a te felelősséged, Schuyler, hogy gondoskodj róluk.”
Ezzel egyetértettem.
Bumo-hyodo, ami azt jelenti: gondoskodj a szüleidről,
a nagymamám kézírásával a műtéti hegem alá van tetoválva,
a szívem mellé.
Ezzel tisztelgek előtte
és a megingathatatlan női karakter előtt, ami a hátterem.
Halmeoni észak-koreai.
Phenjanból gyalogolt Szöulba, hogy elmeneküljön,
mielőtt Korea kettészakadt.
Tizenhárom évesen gyalogolt az anyjával, majd átszelte
az óceánt, és felnevelte az enyémet.
Erős értékrendet hordozok magamban, a tetoválás ezt szimbolizálja.
Gyerekkoromban gyakran hallottam
tapintatlan megjegyzéseket a kinézetemmel kapcsolatban.
„A keverék gyerekek a legszebbek.”
„Nagyon egzotikus vagy.”
„Az ázsiai és fehér lányok a legszexibbek.”
Ezeket hallottam felnőttektől, a társaimtól, tanáraimtól.
Tárgyiasító megjegyzések a kinézetemről,
rasszizmussal és nőgyűlölettel átitatva.
Majd jött a nemváltás.
És ezután a világ egy ázsiai férfinak látott.
Nagyon különbözik az élmény.
Most olyan, mintha nem léteznék.
Gyakran mondják, hogy nem vagyok eléggé férfi.
Sokan gondolják a kelet-ázsiai férfiakról, hogy nőiesek, gyengék.
Így tekintenek a transz férfiakra is.
A férfiasságom az enyém.
Ha te nem látod, vagy bármi mást gondolsz, rendben van.
Bármit gondolhatsz a férfiasságomról, de tudom, ki vagyok.
A származásom és a transz identitásom rákényszerített, hogy megtaláljam önmagam.
Most már szupererőnek érzem.
KUMAIL NANJIANI HUMORISTA / SZÍNÉSZ
Akkor vagyok a legidegesebb, mikor valaki odajön hozzám,
és azt mondja: „Nagyon bírtalak a...”
Az ezután következő rövid szünet hatalmas szorongást okoz.
Még a Kalandférgeket is emlegetik.
Tíz évvel azelőtt volt, hogy színre léptem volna.
A többiek is ezt élik át.
Ez történik Hasannal, Azizzal, megtörténik Kallel és Harival.
Mindannyiunkkal ez történik.
Mindig ugyanazt reagálom, ha valaki azt mondja:
„Bírtalak az Agymenőkben.”
Azt mondom: „Nem, az a másik.”
Igen.
Volt pár kellemetlen helyzet.
Mi a helyzet, emberek?
Szeptember 11-e után kezdtem fellépni.
Vettem egy Xboxot.
Éreztem a közönség feszültségét a színpadon.
Azt gondolták: „Szóba fogja hozni? Szóba hozza?”
Próbáltam nem szóba hozni.
Nem működött. Muszáj volt beszélnem róla.
Akárhányszor színpadra álltam,
mindenki feszülten nézett rám,
azt mondtam: „Pakisztánból származom.
Mi vagyunk a jófiúk.” Ezt mondtam.
„Hol van Osama?”
Ezt párszor megkaptam.
A második vagy harmadik alkalom után
el kellett ismernem, hogy nem egyedi esetek voltak.
Újra meg fognak történni.
Ki kellett találnom pár visszavágást.
Ha valaki terroristának hívott a színpadon, azt mondtam:
„Ha terrorista vagyok, jó ötlet, hogy beszólogatsz?”
„Hol van Osama?” „Nem tudom,
már rég nem láttam a meetingeken.”
Valaki beszól, te mondasz rá valamit, és a közönség hirtelen tombol.
Imádják. Imádnak téged.
Megtudtam, hogy az új Call of Duty egyik pályájának
Karacsi a neve, ami a kibaszott szülővárosom.
Nagyon furcsa.
A szülővárosomból csatateret csináltak.
Hány pontot tudsz elérni?
Az identitásom meghatározása egy jelenleg is zajló folyamat.
Még mindig nem tudom.
Megkérdeztétek, minek vallom magam.
Pakisztáni. A Wikipedia szerint pakisztáni-amerikai.
Nem igazán tudom, mit jelent.
Nem érzem magam teljesen pakisztáninak, mert már nem az otthonom.
Nem érzem magam amerikainak, mert a klubtagság azon múlik...
hogy a többiek tagnak tartanak-e.
És az amerikaiak nagy része sosem fog amerikainak látni.
Így nem érzem magam annak.
Ki kell találnod valamit, ami csak te vagy.
Gyerekként imádtam a filmeket és a televíziót.
Film, tévé, videójáték.
Az életem egy hosszú szakaszában mindennap megnéztem egy filmet.
A Star Warst, a Star Treket, Szörnyecskéket, a Szellemirtókat,
az Indiana Jonest és minden hasonlót.
De sok bollywoodi filmet is megnéztem.
Az a fajta ábrázolása az erős
csendes férfinak, aki sosem szomorú és nem fél,
a bollywoodi filmek fontos része.
És gyerekkoromban bálványoztam az ilyesmiket:
a családjáról gondoskodó sztoikus férfit, aki elintézi
a rossz fiúkat meg mindent.
Belátom, hogy a férfiasságnak az ilyen értelmezése
káros hatással volt rám.
Nem lehetsz szomorú,
és nem félhetsz, az egyetlen elfogadható érzelem a harag.
Most arról beszélek a színpadon,
hogy megérteni az érzéseimet, és képesnek lenni kifejezni őket
bátorság. A harag nem feltétlenül bátorság.
Beismerni, hogy félsz, szintén bátorság.
Ha most fellépek,
azt akarom, hogy valaki, aki úgy néz ki, mint én,
ezekről a dolgokról beszéljen.
Bár sikeres vagyok és nagyon szerencsés,
attól még vannak bennem olyan dolgok, amik...
megijesztenek.
MADELYN YU ÁPOLÓ
A hetvenes évek végén érkeztem az Egyesült Államokba,
és rögtön Kansas Citybe mentem.
A repülőn a Fülöp-szigetekről
a mellettem ülő nő azt mondta: „Maga az első ázsiaim.”
Olyan lekicsinylő módon mondta,
hogy visszavágtam, valószínűleg nem túl kedvesen,
hogy maga meg az első hülyém.
Csend volt az úton Kansas Cityig.
Nagyon nagy ápolóhiány volt a hetvenes és nyolcvanas években.
Az Egyesült Államokból sok kórházigazgató
utazott a Fülöp-szigetekre, hogy Manilából toborozzon
annyi ápolót, amennyit csak lehet.
Amit az intenzív osztály főnővéreként kerestem egy év alatt
a Fülöp-szigeteken
az Államokban egy hónap alatt megkerestem.
A történetem nem különbözik más filippínó ápolókétól,
akik idejöttek, a jobb élet reményében,
hogy jobb lehetőségeket találjanak a családjuknak.
Mikor az Egyesült Államokba érkeztem, 25 éves voltam.
Hátrahagytam a férjem és az elsőszülött gyermekem.
Csak pár hónapos volt, mikor elmentem.
A fizetésem felét minden hónapban elküldtem haza.
Nagy honvágyam volt.
Nagyon-nagyon magányos voltam.
Van otthon egy Manila, Manila című dal.
Valaki lejátszotta egy karácsonyi bulin,
és zokogni kezdtem.
A férjem és a négy gyerek csatlakozott hozzám az Államokban,
és New Jersey-be költöztünk.
2019-ben mentem nyugdíjba, miután 46 évig dolgoztam ápolóként.
Az volt a terv, hogy a férjem 2020 novemberében megy nyugdíjba,
és aztán beutazzuk a világot.
Friss hírek a koronavírusról.
19 halálesetet jelentettek az Egyesült Államokban.
2020 márciusában, tévénézés után
a férjem elszundított, ahogy máskor szokott.
Videóhívással beszéltünk a gyerekekkel, akkor már nem találkozhattunk.
Azt mondták: „Anyu, apu nem néz ki túl jól.”
Ez volt a rémálmom kezdete.
Abba a kórházba került, ahol dolgoztam.
Pár nappal később a családom már hozzám hívott mentőt.
Én is elkaptam a vírust.
Ki fog gondoskodni a hazatérő férjemről?
Én vagyok az ápoló, én fogok.
Ezért élnem kell.
Nagyhét volt, és hiszek az ima erejében.
Úgy éreztem, felemelkedtem nagypénteken.
Virágvasárnap szivárványt láttam a kórházi ablakom előtt,
és azt mondtam magamnak: „Élni fogok.”
A férjem akkor már három hete feküdt lélegeztetőgépen az intenzíven.
Az orvosok tájékoztattak a gyógyszereiről,
a lélegeztetőgép beállításairól, és értettem mindent.
Hiszen az intenzíven voltam ápoló.
Mikor elmondták, hogy egy bizonyos gyógyszert adnak neki,
összeszorult a szívem.
Élete utolsó három órájában foghattam a kezét.
A pap megáldotta, elmondtuk a rózsafüzért,
a gyerekeim videón látták őt, és én a fülébe súgtam:
„Elmehetsz, apa, semmi baj.”
Hogy lehet továbbmenni?
Mindennap imádkozom érte.
Hetente meglátogatom, virágot viszek neki.
Most hat unoka boldog nagymamája vagyok.
Hazajárok a Fülöp-szigetekre, hogy lássam a családot,
egészségügyi munkát végezzek.
Ahogy mindig mondom, tagalog nyelven:
„Ung hindi maronong sap ang hinding, ah hindi mararating saparo on ang.”
„Ha nem mész vissza oda, ahonnan jöttél,
sosem érhetsz célba.”
Csak egy életünk van. Jót kell tenni vele.
Ha szegénységben nőttél fel, motivál, hogy ne legyél szegény.
HAROON MOKHTARZADA ÜZLETEMBER
Ha esett a hó, és otthon maradhattunk,
összegyűjtöttem a barátaim, hogy lapátoljuk el.
Fűnyíró üzletünk is volt.
Bűvészkedést tanultam, és felléptem vele.
Csak egy kicsit meg kell rázni.
Semmi kétség, mind össze vannak kötve.
Több száz dollárnyi könyvtári bírságot halmoztam fel.
Felajánlottam a könyvtárnak, hogy bűvészesteket tartok.
Annyit kértem, hogy töröljék a tartozást.
Megtették.
Szörnyűséges Haroonnak hívtak.
A születésem napján az oroszok megszállták Afganisztánt.
Három évig voltam ott.
Az apámat az ellenállás támogatása miatt tartóztatták le.
Fél év múlva jött ki a börtönből, és úgy döntöttünk, elmegyünk.
A Mokhtarzadák elég jómódúak voltak.
A valuta elértéktelenedett, az afgáni már semmit sem ért.
Mindent elvesztettünk.
Mikor Amerikába jöttünk,
anyám szüleihez költöztünk, a kétszobás lakásukba
Marylandben.
Akkor hatfős család voltunk, plusz a nagyszüleim.
Nem is tudom, hogy fértünk el.
Szűkös volt.
Nem engedhettünk meg magunknak semmit.
Emlékszem, ingyen kaptam az ebédet.
Az ebéd előtt különválasztották a gyerekeket.
Egyenként hívtak oda, és kipipáltak egy listán.
Mikor már csak kedvezményes ebédet kaptam, azt gondoltam, haladunk.
Annak tudatában nőttem fel,
hogy a népem nagyon nehéz helyzetben van.
Anyám belénk nevelte, hogy nagyon szerencsések vagyunk.
Hogy minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk,
mert emberek milliói cserélnének velünk.
Az ambícióm sokban ennek köszönhető.
Középiskolásként egy marketingcégnél voltam gyakornok.
Meg kellett tanulnom weboldalak készítését.
Több ezer dollárért adták el őket cégeknek.
Rájöttem, hogy minden cégnek, és talán minden embernek,
szüksége van weboldalra.
És ha építenénk valamit, ami megépíti nekik?
Innen jött a FreeWebs ötlete.
Nagyon hasznos, ha az ember testvérei programozók.
Rávettem őket, hogy építsük meg.
Akkor kezdtük el csinálni, mikor végzős voltam a Marylandi Egyetemen.
Fizikai gépekre volt szükségünk, a szerverekre, amiken minden futott.
A koleszból lakásba, onnan pedig a tárolóba költözött.
Egy nap minden leállt.
Minden leállt.
Százezer weboldal volt a szerveren, ami nem indult be.
Egyszerűen nem tudtuk beindítani. A cégnek annyi.
Felhívtuk a Dellt, és azt mondták,
hogy néha a por jelenti a gondot.
Próbáljuk meg felnyitni, kihúzni a kábelt és belefújni,
mint egy Nintendo kazettába,
aztán visszacsukni és újra bekapcsolni.
Felnyitottuk, kihúztuk a vezetéket, ráfújtunk,
visszatettük, bekapcsoltuk, és minden visszajött.
Ott elágazott az univerzum.
Az egyik út teljesen máshova vezetett volna.
Az egész jövőnk egy kis porszemen múlt.
A szüleink nem igazán értették,
mennyire sikeresek kezdünk lenni,
ameddig meg nem mondtuk, mennyiért adtuk el a céget,
tíz évvel az indulás után.
120 millió dollárért adtuk el.
A testvéreimmel ültünk a gépnél, és frissítgettük a bankszámlánkat.
Hirtelen sokkal több lett a nulla.
Akkor vált valóságossá.
A családomnak nem lesz gondja.
A következő cégünkhöz
rájöttem, mennyire idegesítő,
hogy nem találod, mikre iratkoztál fel.
Így született a Truebill.
A tech világában létezik az egyszarvú.
Az egyszarvú egymilliárdnál is többet ér.
Azt a céget majdnem 1,3 milliárdért adtuk el.
Azt gondoltam, mit tehetek azért, hogy méltó legyek minderre?
Eleget vittem véghez az életben.
Kimondom, amit gondolok, és teret hozok létre,
amiben a muszlim közösségnek hangja van.
Ezért fektetek be a független sajtóba.
És ezért próbálok életmentő élelmiszerkészítményeket juttatni Gázába.
És ezért segítettem megalapítani egy iskolát
árváknak Afganisztánban.
És próbálok szembeszállni emberekkel a Twitteren,
ha nem őszinték vagy félrevezető információkat terjesztenek.
És ha én, aki ennyi mindenhez hozzáfér ebben az országban,
nem beszélhetek erről, ki fogja megtenni?
Ki teheti meg?
TAMMY DUCKWORTH SZENÁTOR
Amikor katona voltam, fiatal tisztként pilótaképzésen vettem részt.
A hadsereg kitett egy képet
az ideális katonáról.
Egy markáns állú, kigyúrt férfi volt, felnyírt hajjal.
Azt gondoltam: „Így sosem fogok kinézni.”
A kiküldetésem felénél megsérültem Irakban és hazahoztak.
Emlékszem a találatra.
Arra, hogy kétségbeesetten próbáltam letenni a helikoptert.
A lábaim leszakadtak, gyakorlatilag az egyik karom is.
Felváltva tértem magamhoz
és próbáltam repülni, majd ájultam el, és tértem magamhoz.
Zavartság, fájdalom, kétségbeesés,
mert azt gondoltam, hogy én vagyok a felelős, elbuktam pilótaként,
kudarcot vallottam katonaként, elbuktam tisztként.
Később elmagyarázták nekem:
„Nem, az embereidet próbáltad menteni.”
Azóta rendben vagyok.
A lényeg, hogy katonaként tettem a dolgom.
Mikor elindultam a szenátusi helyért,
azt mondtam, az Amerikai Forradalom Lánya
vagyok, mire az ellenfelem rám nézett a vitán, és azt mondta:
„Igen, a szülei biztosan eljöttek Thaiföldről
George Washington oldalán harcolni.”
Mintha lehetetlen lenne, ki kellett javítanom.
„A felmenőim harcoltak George Washington mellett.”
Félig európai, félig kelet-ázsiai vagyok.
Az anyám etnikailag kínai, de Thaiföldön született és nevelkedett.
Thaiként azonosítja magát.
A sors fintora volt.
A szüleim a vietnámi háború miatt találkoztak.
Az apám a vietnámi háború miatt volt Ázsiában.
Beleszeretett az anyámba.
Feleségül vette anyámat, de sok thai nő nem így járt.
A mai napig kapok leveleket thai-amerikai gyerekektől a korosztályomból.
„Segítenél megtalálni az apámat? A neve Bob, őrmester volt a seregben.”
Megszakad miattuk a szívem.
A vietnámi háború utáni Délkelet-Ázsiában
amerázsiai gyerekként felnőni nem volt pozitív dolog.
Ha apám nem veszi el anyámat és marad, nem lett volna jövőm,
anyámnak sem lett volna jövője,
mert mindenki tudta, hogy katona gyereke vagyok.
A többi gyerek azt mondta: „Nagy vagy és esetlen”,
mert sokkal magasabb voltam a többieknél.
„Neked és apádnak sajtszagotok van.”
Jobban éreztem magam a származásom miatt,
mikor Hawaiira költöztem.
Thaiföldön úgy neveznek: luk khrung.
A luk gyereket jelent, a khrung felet, tehát fél gyerek.
Hawaiin viszont hapa vagy, ami szintén felet jelent,
de csak keveréket. Tehát pozitív kifejezés.
Először ott barátkoztam meg az identitásommal.
Felsős voltam, mikor apám elvesztette a munkáját,
és a családunk elszegényedett.
Anyámmal azt mondtuk neki, menjünk az Államokba!
Anyám nem tudott jönni, mert még nem volt zöld kártyája,
és nem volt vízuma, de nem is tudtuk volna megfizetni.
Mielőtt felszálltunk a Hawaiira tartó gépre, azt mondta,
most te jössz.
Nekem kellett anyának lennem, de küszködtünk.
Semmink sem volt.
Volt egy nagy vitám apámmal, és azt mondtam:
„Már nem te irányítasz, mert nem tudsz eltartani minket.
Keresek munkát.”
Lementem a Waikiki Beachre, és szórólapokat osztottam a turistáknak.
Ez volt a családom első valódi bevétele.
Rózsát árultam,
átvertem a strandon röplabdázó turistákat.
Úgy tettem, mintha helyi lennék,
összeálltam egy helyi fickóval, aki azt mondta a turistánknak:
„Játszom veletek, és hozom azt a lányt is.”
Azt mondtam: „Kit? Engem? Tényleg játszhatok?”
A mi Zsákolj, ha tudsz! verziónk volt.
Általában öt dollárért játszottunk.
Nagyon jó voltam.
Soha nem dolgoztam olyan keményen, mint mikor szegény voltam.
Mindennap ki voltam merülve.
Apám ki volt merülve.
És ha csak kicsit is segíteni tudtunk,
hagyni őket lélegzethez jutni.
Az ilyen intézkedéseket támogatom ma.
ELÉG A NŐK ELLENI HÁBORÚBÓL
Nem gondolom, hogy túlteljesítő lennék.
Csak próbáltam túlélni a helyzeteket, amelyekbe kerültem.
Életem végéig helikopterpilóta akartam lenni.
A politikába azért kerültem,
mert dühös voltam, hogy nem gondoskodunk a veteránokról.
Nem próbáltam semmit elérni,
és először kudarcot vallottam. Vesztettem.
És most itt vagyok, és eredményesnek tartanak,
pedig én csak úgy látom,
hogy próbálok túlélni, és haladni tovább.
Talán ez tipikusan ázsiai.
BOWEN YANG HUMORISTA
Volt egy kínai Bibliatábor
a Sziklás-hegységben egy faházban.
A gyerekekről kiderült, hogy mind jó fej, menő, kanos keresztény tinik,
akik gitároztak és összejöttek egymással.
Nem tartoztam közéjük.
Amit én fel tudtam mutatni, az a humor volt.
Egy paródiában Austin Powerst játszottuk el,
és nekem kellett utánoznom.
Azt hiszem, annyit mondtam: „Igen, bébi.”
Mindenki nevetésben tört ki a szobában.
Akkor jöttem rá, hogy életem végéig ezt akarom csinálni.
Az alagsorban néztem a Saturday Night Live-ot és hasonlókat.
Megszállott voltam.
Az egész identitásommá vált,
a gimiben improvizációs társulathoz csatlakoztam,
folyamatosan fellépésekre rohantam egy denveri színházba,
mint egy 33 éves alkoholista férfi.
Tinédzserként az egész életem e köré építettem fel.
Szerényen és félénken mondogattam mindenkinek, főleg a szüleimnek.
Próbáltam emészthetővé tenni számukra.
Esélytelen volt, hogy a szórakoztatóiparban kössek ki,
mikor ők „mindent feláldoztak értem”.
Miért akarnék én improvizációval foglalkozni.
Egyik nap még Cristina Yang voltam, majd hirtelen
hazudtam érte, kockára tettem a karrierem,
belementem, hogy házasodjunk össze, és gyűrűt viseljek.
Annyira imádtam Sandra Oh-t A Grace klinikában, hogy azt mondtam,
orvosi előkészítőre megyek, kémiát fogok hallgatni az egyetemen,
mert olyan akarok lenni, mint Cristina Yang.
Végig is csináltam az előkészítőt.
Befolyásolta a döntésemet,
amit a médiában láttam,
és a szüleimet is ez nyugtatta meg.
Másodszor felvételiztem az orvosira,
mikor felálltam
a teszt közepén.
Felhívtam a szüleimet, és azt mondtam: „Nem megy.
Nem tudom, mit fogok csinálni. Kitalálok valamit.
De ezt meg kell tennem.”
A jelentkezésem a Saturday Night Live-ba évekig tartott.
Az akkori ügynököm szólt, hogy beküldhetek felvételt.
Beküldhetsz egy ötperces videót a karaktereiddel és paródiákkal.
Nem volt túl sok ázsiai közszereplő, akikből meríthettem volna.
Felvettem egy Ken Jeong paródiát, egy spinning edzőt,
egy Michiko Kakutani paródiát.
Tulajdonképpen teli torokból üvöltöttem,
hogy Jeffrey Eugenides egy csaló vagy ilyesmi.
Elszórakoztam különböző szerzőkkel és irodalmi alakokkal.
Valami csoda folytán felszabadultan fogtam fel a dolgot.
Azt gondoltam, azt csinálok, amit akarok.
Soha senki nem fogja látni, figyelembe se veszik majd.
A lényeg, hogy jól szórakozzak.
Szerepet kaptam
az Awkwafina Is Nora from Queensben
azon a nyáron, amikor beküldtem az SNL felvételt.
Egy kínai étteremben forgattunk.
Vacsorajelenet volt, fafülgombát ettünk
és kacsát sült rizzsel.
Én voltam ott, és B.D. Wong, Awkwafina, Lori Tan Chinn,
ázsiai színészek három generációja.
Igazán felüdítő volt
ázsiai emberekkel ülni ott, nem kellett magyarázkodnom,
megvédeni a létezéshez való jogom,
és nem csak díszlet voltam.
Megértettük egymást.
Azt hiszem, felhasználtam ezt a megnyugvást és önbizalmat
az utolsó Saturday Night Live jelentkezésemhez.
A Nora from Queens forgatása alatt
egy asszisztensnek adtam a telefonom. Azt mondtam: „Ha 212-es szám hív,
kérlek állítsátok meg a forgatást, mert fel kell vennem.”
Felhívtak.
BOWEN YANG ÁZSIAI STÁBTAG
Felajánlottak egy helyet a Saturday Night Live csapatában.
Költői számomra, hogy a Nora forgatásán épp Awkwafinával voltam,
ázsiai emberek vettek körül,
mikor ez megváltozott az életemben,
és aztán minden más is.
Igen.
MANNY CRISOSTOMO FOTOGRÁFUS
Gyakornoki helyet kaptam a Pacific Daily Newsnál.
MEGJELENIK GUAMON, AHOL
Új a főszerkesztő.
AMERIKA NAPJA KEZDŐDIK
Azt mondtam: „Izgatott vagyok. Három-négy hónapig
fejleszthetem a tudásom.”
CSÖKKEN A TARTALÉK VÍZHIÁNY FENYEGET
Aztán rám nézett, és azt mondta: „Megnéztem az írásaidat,
szerintem nem vagy elég jó újságíró.”
Te jó ég!
Imádom az újságírást.
Folytatni akarom.
Azt mondja: „Van tapasztalatod fotósként?”
Mire én: „Igen, én csináltam az évkönyvet.”
Adó-visszatérítést kaptam,
anyám vett egy gépet a tengerészeti bázison,
és elkezdtem fotózni.
Fotólabor-asszisztens voltam.
Időnként bejött hozzánk egy szerkesztő.
Csak én voltam ott, és azt mondtam: „Valaki furcsa
mutáns zöldségeket és gyümölcsöket hozott be.”
„Lefényképeznéd őket?”
Lefényképeztem valakit az összenőtt sárgadinnyéivel.
IKREK
Nagyra nőtt uborkával, eltorzult tökökkel.
ÉLETMÓD HATALMAS MANGÓK
A mutáns zöldség- és gyümölcssorozat az egyik első munkám lett.
Elhagytam Guamot, hogy fényképészetet tanuljak a kontinensen.
A húszas éveim végén jártam.
Néhány újságíró egy éve dolgozott a fiatalkorúak igazságszolgáltatási
rendszerén Michiganben...
BÍRÓ: ESÉLYT A RENDSZERNEK
...és annak problémáival.
Én voltam az első számú fotográfus...
ELTŰNT BŰNÖZŐK
...a Detroit Free Presstől.
Arra gondoltam, jó lenne középiskolával dolgozni.
Egy évet ott tölteni.
Kiválasztottam egyet.
Délnyugat-Detroitban volt,
sok autógyár bezárt, nagy volt a munkanélküliség.
Bementem az osztályokba.
Fotóztam a sportolókat, fotóztam a lemorzsolódókat,
fotóztam a terhes tiniket.
Elmentem a szalagavatóra, és odaadó apának éreztem magam.
A gyerekeim voltak, mind kiöltözve,
és mind gyönyörűek, igazán büszke voltam.
Megjelent az anyag, és Pulitzer-díjra jelöltek.
Emlékszem, felhívtam édesanyámat.
„Anya, jelöltek erre a Pulitzer nevű díjra,
nagyon nagy dolog.
Valószínűleg nem nyerek, de el szerettem volna mondani,
hogy jelöltek rá.”
Azt mondta: „Ne aggódj, fiam!
Elmegyek a St. Jude templomba, és gyújtok érted egy gyertyát.”
Pár nappal később megnyertem a díjat.
PULITZER-DÍJ
„Hogy lehet Pulitzer-díjat nyerni?”
„Anyukádnak a guami St. Jude templomba kell mennie,
és ott gyújtani egy gyertyát.”
PULITZER BÜSZKESÉG HETEDSZER
DETROIT NAGYRA BECSÜLT ÚJSÁGJA
Megnyertem a Pulitzer-díjat.
A karrierem csúcsán voltam, és borzasztó honvágyam volt.
Guam őslakosait chamorrónak hívják.
Van egy szavunk chamorro nyelven, a mahålang.
A mahålang egy bizonyos vágyakozás, honvágy.
A szigeted levegője utáni vágyakozás.
Egy barátommal beszélgettem, és azt mondta:
„Ezt csak akkor győzheted le, ha megtalálod a helyed.”
Arra törekszem, hogy...
kapcsolódjak, chamorrókat keressek, elmondjam a történeteiket.
Egy vagyok a bolygó 250 000 chamorrója közül.
Szenvedélyes feladatomnak tartom, hogy mindegyiküket lefényképezzem.
Túléltük.
Túléltük a kolonizáló erőket, mint a spanyolok és az USA,
a megszállókat, mint Japán.
Ellenállóak vagyunk.
Ezt szeretném dokumentálni.
NERGIS MAVALVALA ASZTROFIZIKUS
Squashjátékos voltam.
Az MIT-re jártam mesterképzésre. Nem volt női squashcsapat.
Így a férfiakkal játszottam.
Titkon eléggé feldobott,
hogy pályára léptem egy férfival, aki végignézett rajtam,
akkoriban egy kis vézna fiatal voltam,
és azt mondta: „Ez sima ügy.”
Fogalmuk sem volt, milyen jól tudok játszani.
Jobban örültem egy ilyen győzelemnek,
mint bármi másnak.
Egy részem igazán kibontakozik, ha én vagyok az esélytelen.
A pakisztáni közösségben mindenki arra vágyik,
hogy a családnak fia legyen.
Mikor kíváncsiskodók megkérdezték az édesanyámat,
hogy nem akarna-e egy fiút?
Azt mondta: „Miért kéne nekem fiú? Itt van Nergis.”
Pakisztánban nőttem fel.
Nagyon érdekes környezet volt számomra.
Egy zoroasztriánus családban nőttem fel,
katolikus iskolába jártam egy szélsőségesen iszlám országban,
miközben mindig is ateista voltam.
Folyamatos szembenállásban éltem.
A szüleink azt az üzenetet közvetítették, hogy itt nincs jövő.
„A tengerentúlra kell mennetek. De nincs rá pénzünk.
Csak ösztöndíjjal sikerülhet, így csak rajtatok múlik, gyerekek.”
Ez volt az álmunk.
Teljesen megváltoztatta az életem irányát,
jobban, mint korábban bármi.
Egy ideig azt gondoltam, orvos leszek.
Ez persze jellemző egy ázsiai családban.
Csak néhány út közül választhatsz.
Lehetsz orvos, lehetsz mérnök,
lehetsz ügyvéd. Ahhoz túl lassan olvastam, hogy ügyvéd legyek.
Nem bírnék állatokat boncolni, így az orvosit ki kellett húznom.
A mérnökség maradt. De aztán az egyetemen
megtudtam, mit jelent kutatónak lenni,
kérdéseket feltenni, amikre senki nem tudja a választ.
Te lehetsz az, aki megtalálja.
Tudós lehetsz és felfedezhetsz.
2015-ben először volt lehetséges
gravitációs hullámokat megfigyelni két fekete lyuk ütközése után.
Einstein relativitáselmélete száz éve megjósolta,
és most láthattunk is egyet.
Az elmélet helyes volt.
Üresként és makulátlanként gondoltunk az űrre,
de egyik sem igaz.
Tele van zajjal, fodrozódással és szakadásokkal.
Ami engem érdekel, az a hullámzás.
Ha két fekete lyuk kering egymás körül, és végül ütköznek,
hullámokat bocsátanak ki.
Itt az ütközéstől távol
látnunk kellene a hullámokat. De miért akarnánk látni?
Mert a hullámok információval szolgálnak a fekete lyukakról.
De miért érdekesek a fekete lyukak?
Mert az univerzum építőkockái.
Ha meg akarjuk érteni, hogy áll össze az univerzum,
meg kell értenünk a fekete lyukakat. Ahhoz pedig
mérnünk kell a gravitációjukat, mivel nincs fényük.
Ezen dolgozom.
Különböző módokon hatott rám, hogy kisebbséghez tartozom.
A legjelentősebb a függetlenség teljes elfogadása,
hogy nyugodtan vagyok kívülálló.
Legyen szó arról, hogy bátran voltam queer,
mikor az elég nehéz volt,
vagy arról, hogy olyan fizikai kísérleten dolgoztam,
amit mindenki őrültségnek tartott.
Másnak lenni rendben van.
Az, hogy dél-ázsiai tudós vagyok,
pakisztáni-amerikai és queer,
hogy mindezek mellett sikeres vagyok a tudományokban,
másoknak is segít elképzelni magukról ugyanezt.
KATHY MASAOKA AKTIVISTA
Ha japán-amerikaiak összegyűlnek,
gyakran felmerül a kérdés: „A te családod melyik táborban volt?”
JAPÓK, MENJETEK TOVÁBB EZ FEHÉR KÖRNYÉK
Az én családom nem beszélt róla, és nem tudtam eleget ahhoz,
hogy értsem, kérdeznem kellene.
Mikor Pearl Harbor szóba került a középiskolában,
azt éreztem, mindenki engem néz,
zavarban vannak, de nem tudtam, miért.
Nem tudtuk, kik vagyunk.
Azt hiszem, mind küzdöttünk az identitásunkkal,
amerikaiak próbáltunk lenni.
De az amerikai fehéret jelentett, nem színes bőrűt.
Láttam japán-amerikaiak csoportjait, és úgy éreztem,
nem akarok hozzájuk tartozni.
Ennek a keresésnek a részeként utaztam Japánba, gondolva,
ha itt nem illek be, ott majd be fogok,
de megrázó és szomorú felismerés volt, hogy ez sem igaz,
és soha nem leszek japán.
Úgy éreztem, nincs jövő.
De valahogy visszatértem. Rátaláltam az ázsiai-amerikai tanulmányokra.
Bevándorlók gyermekei vagyunk
A koncentrációs táborok leszármazottai
A vasútépítő munkás fiai és lányai
Akik nyomot hagytak Amerikán
A vietnámi háború megmutatta, milyennek láttak minket...
NEM HÍVTAK KÖVÉR JAPÓNAK
...az ellenség hasonmásaiként.
Újra ellenség voltunk, nem valódi amerikaiak.
Először voltam szívesen japán-amerikai,
és örömmel voltam velük.
De nem csak japán-amerikaiként vonultunk, hanem ázsiai-amerikaiként is.
Fivérek és nővérek szerte a világon
Nem tudtunk semmit. Nem értettünk semmihez.
De láttuk az igényt, és azt mondtuk: „Valamit szerveznünk kell.”
A Fekete Párducok inspiráltak.
Az emberek szolgálata,
szükséges programok indítása, mint a társadalmi jogvédő egyesület,
szülők csoportja, egészségnapok és klinikák.
IGAZSÁGOT! AZONNALI KÁRPÓTLÁST!
Egy idő után elkezdtük végiggondolni, hogyan kapcsolódik ez
a táborokhoz és a japán-amerikaiként átélt élményekhez.
NIKKEI EGYESÜL AZ IGAZSÁGÉRT
NEMZETI KOALÍCIÓ A JÓVÁTÉTELÉRT/KÁRPÓTLÁSÉRT
Egyre hangosabban követeltük a kárpótlást.
Ha nem is nyerünk, harcolnunk kell.
Nem éreztük elégségesnek a bocsánatkérést.
Pénzügyi kárpótlást követeltünk.
NEM ELÉG A „BOCSÁNAT” 25 000 DOLLÁRT!
Követeltük, hogy ne csak Washingtonban tartsanak meghallgatásokat,
ahol tudósok és törvényhozók beszélnek,
az embereket is hallgassák meg.
Két nap múlva azt mondták, pakoljunk és menjünk.
Nem akartam, hogy a gyerekeim is cipeljék a szégyen
és az amerikai társaik megvetésének súlyát.
Ez az embertelen és kegyetlen bánásmód itt zajlott
a jó öreg Egyesült Államokban, nem a német Gestapo alatt.
Nehéz elhinni, ugye?
Kinyíltak a szemeim.
Először hallottam embereket a táborokról beszélni,
olyanokat, mint az anyám.
Nem mondhatta el a történetét,
de el akartam mondani, mi történt a családommal.
Az édesanyám családját a kaliforniai farmjukról hozták el,
az arizonai Gila River-i koncentrációs táborba vitték őket.
Minél többet tanulok, annál inkább
megértem, mit jelentett, hogy az első generáció idejött,
győzedelmeskedett a törvények és igazságtalanság felett,
nem voltak állampolgárok, nem házasodhattak,
nem lehetett földjük, nem szavazhattak.
Mindezek ellenére maradtak, majd táborokba zárták őket,
mindent elvesztettek.
Hogy lehet ezután folytatni?
Az édesanyám sorsát
drámaian megváltoztatta a tábor.
Dühös volt, még mindig tele büszkeséggel,
de összetörte őt a tábor.
Nem hinném, hogy felfogtam volna
a vesztesége mértékét.
A törvény, amit most aláírok,
mind a 60 000 túlélőt pénzügyi jóvátétellel látja el.
Beismerjük a hibát.
Ami velünk történt, megtörtént másokkal is.
A szabadságvesztés, a földtől való megfosztás
nem szokatlan ebben az országban vagy akár a világon.
ÁZSIAI-AMERIKAIAK AZ EGYENLŐSÉGÉRT
A harc a jóvátételért szolidaritást és közösséget hagyott maga után.
SZOLIDARITÁS BÁRMI ÁRON
JAPÁN-AMERIKAIAK A JOGTALAN FOGVATARTÁS ELLEN
A változáshoz sok idő kell.
EGYÜTT A KISEBBSÉGEK ÁZSIAI HALLGATÁS = BELEEGYEZÉS
Alulról építünk fel valamit,
ami sokáig fenn fog maradni.
Talán nem leszek itt, hogy lássam, mi lesz belőle,
de szeretnénk, és talán naiv, de megváltoztatni a világot,
és a rendszert,
ami nem szolgál minket.
ÁZSIAI PACIFISTÁK AZ APARTHEID ELLEN
CLIFF KAPONO SZÖRFÖS / TUDÓS
Tizenhat évesen megnyertem egy tudományos versenyt.
Vírus tombolt
O’ahu északi partján a garnélafarmokon.
Végeztem egy kísérletet, tulajdonképpen COVID-teszt volt a vírusra.
A zsűri megkérdezte, ki csinálta?
Azt mondtam: „Én csináltam az iskolában.”
Egyből kijutottam.
Ingyen mehettem a külföldi döntőre.
Volt már Puerto Ricóban, Németországban.
Örültem, hogy utazhatok.
Megkérdeztem, hol lesz, azt mondták Arizonában.
Én meg: „Hol van Arizona?”
Nagyon száraz volt és forró.
A belső iránytűm érezte, hogy valami nem stimmel.
Ki kell derítenem, merre van Hawaii.
A konferencia-központ felé sétáltunk kísérőkkel,
mikor eltávolodtam tőlük, és elkezdtem rohanni.
A kísérő utánam kiabált.
Elfutottam az épületek mellett, ki a városból,
kijutottam egy tisztásra, és mindenhol hegyeket láttam,
tűzött a nap, és elkezdett vérezni az orrom,
az ájulás határán voltam.
Azt mondtam: „Haldoklom. Vissza kell jutnom Hawaiira.”
Tudtam, hogy nem mehetek messzire.
Emlékszem, hogy nem szerettem az iskolát,
utáltam bent lenni.
Amint kicsengettek, jött értem az apám, és már mentünk is a partra.
Azt éreztem, akkor kezdődött igazán a tanulás.
Az apánk elküldött, és azt mondta:
„Keressetek különböző hínárokat!”
Visszamentünk, és elmondta a hawaii nevüket
és a latin nevüket.
Ez tudomány volt.
Ugyanez volt a szörffel.
Kicsit kutattuk a hínárokat,
aztán fogtuk a deszkákat és szörföztünk.
Értenünk kellett merre megy az áramlat, hol a szél?
Hogy mozog a homok? Mekkora a hullámzás? Az árapály?
Annyit tanultunk játék közben,
hogy értékelni kezdtem a tudományt.
Varázserő volt, ami segít kommunikálni a világgal.
Váratlan lehetőségként
doktori hallgató lehettem Kaliforniában, kémiából.
Hátrahagyni mindent, amit eddig ismertem, belekezdeni valami újba,
amit nem ismerek, de biztosan más.
Először rasszizmust
a hawaii származásom miatt Kaliforniában tapasztaltam.
Konfliktusba keveredtem a szörfösökkel,
hogy hol szörfözhetek, kik körül szörfözhetek.
Sok szabály volt, amikről nem tudtam.
Az egyikük nagyon közel jött, aztán ellökött.
Azt mondta: „Menj vissza oda, ahonnan jöttél!”
Felzaklatott.
Azt mondtam: „Haza akarok menni.
Nem akarok itt lenni, haver.
Nem kell magyarázkodnom neked.”
Azt mondtam: „Ebből az óceánból jöttem.
Te honnan jöttél?
Tudjátok ti, hogy honnan jöttetek?”
Úgy éreztem, hogy a felelősség hajtott, hogy megcsináljam a doktorit.
„A hawaii, akinek PhD-je van, te fogsz nekünk segíteni.”
Nyomás alatt voltam, hogy ez az ember legyek.
Én csak az óceánban akartam lenni.
Felhasználtam a technológiát, amit a laborban fejlesztettünk
egy tudományos kísérletre, hogy lássam,
léteznek-e olyan kimutatható molekuláris nyomok az óceánban,
amelyek világszerte összekötik a szörfösöket?
Végső próbálkozás, hogy folytathassam a tanulmányaimat.
Megkeresett egy író, és interjút készített velem.
A következő pillanatban már a New York Times
tudományos szerkesztője hívott.
MEGBETEGÍT A TENGER? A SZÖRFÖSÖK TUDHATJÁK
Interjúra hívott az NBC, NPR, National Geographic,
beléptem a menő stréberek földjére, a legnagyobb intézmények kerestek.
Nagyon sokat jelentett nekem
a nemzetközi elismerés,
tudtam, hogy nem nekem szól,
hanem a népemnek.
Felbátorított a hazatérésre.
Otthon önmagam lehetek.
ÖRÖKKÉ KÍVÜLÁLLÓK?
ÁZSIAI ÉS CSENDES-ÓCEÁNI BEVÁNDORLÓK TÖRTÉNETEI
A feliratot fordította: Tóth Lilla