Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Mulţi americani nu mă vor considera niciodată american.
Nu avem o limbă universală.
Nu avem o religie universală, o identitate universală.
AMERICAN DE ORIGINE ASIATICĂ
INSULAR DIN PACIFIC BĂŞTINAŞ HAWAIIAN
Nu ştiu de ce există conceptul de insular din Pacific de origine asiatică.
LISTA SELECTĂ:
15 POVEŞTI DIN DIASPORA ASIATICĂ ŞI CEA A INSULARILOR DIN PACIFIC
Cine eşti?
Cum te vezi pe tine?
Care e identitatea ta?
SANDRA OH - ACTRIŢĂ
Te consideri americancă de origine asiatică? Sau canadiancă?
Sau americancă?
Mi-ar plăcea să spun că există o perspectivă holistică,
ce nu seamănă cu nimic din toate astea sau le cuprinde pe toate.
Cred că mare parte din felul în care înţeleg lumea, conştient
şi inconştient, a fost influenţat
de faptul că sunt o femeie asiatică într-o societate a albilor.
Cred că o mare parte din dificultăţi şi din cunoaştere
are legătură cu acea identitate mai întâi.
Adevărata luptă este una interioară.
Dar cred că trebuie să treci peste acele lupte mai vizibile,
când cineva îţi spune să-ţi schimbi accentul,
să arăţi într-un fel anume, bla-bla-bla,
apoi trebuie să răpui dragonul din interior.
Când am început să înţeleg asta cu adevărat,
atunci a început să-mi pese mai puţin.
CELEBRITATE
ŞCOALA DE ARTE
Am fost profund mişcată
şi influenţată de serialul Celebritate.
Acela părea să fie un loc
unde tinerii făceau ce voiam eu să fac.
Dar evoluţia mea, apoi găsirea unei comunităţi de oameni
care să provină din acelaşi mediu şi care să arate ca mine,
a fost destul de lentă, aş zice.
Când au apărut mai mulţi ca noi, eram tare împrăştiaţi.
Ceva de genul: „Dan e în Hawaii...
Îşi vede de treabă acolo.”
„John Cho îşi vede de treabă acolo...”
Niciodată nu era mai mult de unul dintre noi.
Dar...
te simţeai singur, fiindcă aşa te făcea sistemul să te simţi.
Ţine de perspectivă.
Poţi învăţa câte ceva oriunde,
până şi într-un loc unde nu eşti dorit.
În anumite feluri, din acele locuri înveţi cel mai mult.
Cum exişti într-un loc care nu te vrea?
Sau care nu te respectă?
Erau alte vremuri.
Jumătate din distribuţia serialului Anatomia lui Gray nu era albă,
asta a fost ceva deosebit. Parcă ziceai...
„Să nu atragem atenţia! Ne vedem de treabă şi poate ne iese!”
Şi a avut succes!
Am trăit o senzaţie
care cred şi sper că nu se va repeta.
O senzaţie din locul de unde provin:
„Hai să ne strecurăm neobservaţi,
şi poate reuşim să avem şi noi o viaţă.”
Chiar sper şi observ, dar sper în continuare,
că gândirea asta nu mai există.
Acum mă interesează să spun doar poveşti
unde personajele au acea dimensiune culturală.
Nu doar să apar în scenă, să mănânc kimchi
şi să vorbesc despre cinematografia coreeană.
Nu ştiu, dar nu asta e ideea.
Trebuie deschisă acea dimensiune,
care era închisă înainte.
De ce? Fiindcă, pe atunci, era mai acceptabil aşa
în naraţiunile mainstream axate doar pe albi.
Actorii albi nu pot fi întrebaţi:
„Cum e să fii actor alb la 20 de ani?
La 30? La 40? Şi la 50?”
Nu pot fi întrebaţi asta, dar cred că ar trebui.
Faza cu numele american: nu ştiam că poţi să-ţi alegi!
YIA VANG - BUCĂTAR
Mie nu mi-a zis nimeni! Nu ştiam că-ţi poţi schimba numele aşa.
Mulţi dintre prietenii mei asiatici, mai ales de etnie Hmong, au făcut asta.
Eu aş fi fost Optimus Prime sau ceva de genul.
Ar fi fost beton!
SEMIFINALIST JAMES BEARD
Am rămas cu Yia.
BUCĂTAR DE ETNIE HMONG, CU RĂDĂCINI ÎN WISCONSIN, SEMIFINALIST JAMES BEARD
„Yia”, în limba noastră maternă, înseamnă „tigaie de fontă” sau „wok”.
Puştilor Hmong li se părea amuzant: „Unde-i Yia?
Nu tigaia, celălalt!”
Fratele meu mai mic e Gong Hmong, care înseamnă „binecuvântarea Domnului”.
El e binecuvântare, eu sunt tigaie!
M-am născut într-o tabără de refugiaţi din nordul Thailandei, numită „Ban Vinai”.
Am venit în SUA
când aveam vreo patru ani şi jumătate.
Am crescut într-un orăşel din inima Wisconsinului,
o zonă predominant albă, plus familia Vang.
Eu nu voiam să fiu Hmong.
Am trăit două vieţi încă de la început.
Cuvântul meekah înseamnă „american”.
La şcoală, îmi trăiam viaţa de meekah, iar acasă, pe cea de Hmong.
Asimilarea a fost esenţială pentru mine.
Până şi tata ne-a spus: „Vreau să citiţi cărţi.
Să vă uitaţi la TV.”
Nu voia să avem accent Hmong sau asiatic.
Dacă vorbesc ca ei, dacă mă port ca ei,
dacă ştiu referinţele din cultura pop,
n-o să poată râde de mine.
N-o să mă creadă ciudat sau diferit.
Voiam să mă asigur că, la şcoală,
prietenii mei meekah, adică albi,
prietenii americani, ştiau că sunt american.
„Sunt de-al vostru!”
Prietenii mei îmi puneau mâna pe faţă,
pe pleoape, încercau să-mi deschidă ochii mai tare
şi mă întrebau: „Vezi mai bine?
Vezi mai bine acum?”
Eu credeam că asta fac toţi prietenii.
Râdeam şi ziceam: „Aşa cred.”
Imaginează-ţi că ai opt ani,
mama te trimite cu pacheţelul la şcoală.
Se străduia din greu să se asigure că băieţelul ei era bine.
Şi ştia să facă asta doar gătind.
Venea ora prânzului, şi copiii mă luau peste picior,
ziceau că mâncarea mea miroase, mă alungau.
Ştii ce făceam? Îmi aruncam mâncarea
ca să le fiu prieten, ca să fiu şmecher. Şi, acasă, o minţeam pe mama:
„Da, am mâncat tot.”
Pe atunci, aveam cam 8-9 ani.
Apoi, 30 de ani mai târziu,
mă simt ruşinat pentru puştiul ăla care nu ştia...
Dacă aş putea călători în timp,
i-aş spune: „Nu-ţi face griji!
În 20 de ani, vor încerca să-ţi explice ei ce ţine de bucătăria asiatică,
despre cât de grozav e sosul de peşte,
despre cum au descoperit sosul de stridii.”
„Am sos Sriracha acasă.”
Prietenii mei albi, meekah, îmi spun acum:
„Da, am mâncat chestia asta,
avea pastă de creveţi
şi era foarte bună”, iar mie-mi vine să spun:
„Da, frate, asta mâncăm noi marţea acasă.”
Când eram mic, dacă se dădea o petrecere în curtea din spate,
toţi bărbaţii aveau câte un tocător
şi câte un satâr mare.
Trebuia să tai totul la mână
şi apoi făceai cârnaţi
în casă, cu mătuşile şi mamele şi bunicile.
Apoi, ajutai la făcut orez sau tăieţei sau la prăjit chestii.
Toţi băieţii stăteau pe lângă grătar.
Tata avea un cleşte, pe care mi l-a dat apoi mie.
Toată viaţa te pregăteai pentru momentul ăla,
să poţi să întorci carnea pe grătar.
Ştiu că m-am dus la mama şi am zis: „Miros ca tata!”
Miroseam a foc, a lemn ars,
şi mi s-a părut genial.
Prietenilor americani, albi, nu le povesteam asta.
Am fugit de această chemare.
Tata a suferit un accident foarte grav.
El era eroul meu.
Luptase în război şi supravieţuise.
Ne adusese în ţara asta.
M-am gândit: „Omule, dacă moare tata, tot ce-l reprezintă,
moştenirea lui dispare cu el.”
Atunci s-a schimbat felul în care mă raportam la mâncarea Hmong,
la ce înseamnă să fii Hmong.
Consider că rolul meu
este să ţin minte povestea şi mâncarea noastră.
E ceva la mâncarea asta care îmi revigorează sufletul.
E ceva aparte la frunzele de muştar chinezesc,
înăbuşite cu oase garf şi acel contrast dintre muştarul iute
şi grăsimea de la porc
atunci când iei o înghiţitură.
Dacă eşti de etnie Hmong, ştii gustul.
E ceva frumos
la un castravete roşu Hmong proaspăt.
De fiecare dată când muşc dintr-unul şi simt gustul acela,
parcă am iarăşi 10 ani şi stau cu bunica.
Ea îmi tăia felii din castravetele proaspăt cules din grădină.
Îmi dau seama că acesta sunt eu, că face parte din mine
şi vreau să le arăt asta oamenilor.
Te gândeşti la sacrificiile celor care au trăit înaintea ta.
Le asimilezi şi mergi înainte fără să le uiţi.
Într-o zi, trebuie să te sacrifici tu pentru următoarea generaţie,
ca să poată creşte.
Asta înseamnă să fii Hmong.
Am fugit atât, de am ajuns să fug în cerc.
Am ajuns de unde am plecat.
Asta ador la etnia mea.
De asta, dacă cineva deschide subiectul,
eu sunt încântat.
Dacă ai vorbi cu ai mei, ar spune că le răspundeam obraznic
şi că făceam mereu pe şefa.
AMANDA NGUYEN - ACTIVISTĂ
În vietnameză, cel mai mare compliment pe care-l poţi face fiicei tale
este hiu tao, adică „ascultătoare”.
N-am fost niciodată hiu tao.
MARŞUL FEMEILOR LA WASHINGTON
Nu sunt de acord cu ideea că comunitatea AAPI e tăcută.
E un stereotip, care cântă în strună mitului minorităţilor exemplare.
Au existat mulţi activişti americano-asiatici în istorie.
Doar că nu apar în cărţile de istorie.
Bunica a luptat pentru libertate împotriva francezilor în Vietnam.
Provin dintr-un neam care ripostează.
Mă numesc Amanda Nguyen.
FONDATOARE RISE
Nu m-am gândit că voi suferi vreodată o nedreptate mai mare
decât în ziua când am fost violată.
Am studiat astrofizică la Harvard.
În ultimul semestru, am fost violată.
Îmi amintesc că am plecat de la spital după ce am făcut kitul pentru viol
şi am înţeles mai bine ca niciodată ce înseamnă să fii singură.
Primisem un cupon pentru un taxi care să mă ducă înapoi la cămin.
Abia după acel chin,
am descoperit pe propria piele modurile
în care supravieţuitorii violului sunt încontinuu persecutaţi.
Când am aflat că rezultatele kitului puteau fi distruse după şase luni,
deşi termenul de prescripţie e de 15 ani,
am simţit că sistemul judiciar american m-a trădat.
Mi-am dat seama că aveam o alegere de făcut.
Să accept nedreptatea
sau să provoc o schimbare.
Aşa că am hotărât să rescriu legea.
Am creat legea drepturilor supravieţuitorilor agresiunilor sexuale.
Una dintre prevederi se referă la păstrarea kitului de viol.
Un alt drept este acela de a accesa propriul dosar medical.
Altul se referă la depunerea plângerii la poliţie.
Înainte să fie consacrate, aceste drepturi le erau refuzate
supravieţuitorilor din toată ţara.
Când a fost aprobată legea federală,
îmi amintesc că am mers pe treptele de la Lincoln Memorial.
Am ţipat cât am putut de tare.
Am simţit că s-a rupt un blestem.
Aşa mi-am făcut dreptate.
Am simţit că s-a făcut dreptate.
Iubirea mea pentru spaţiu a apărut dinainte să mă nasc.
Familia mea era formată din refugiaţi din Vietnam,
care au plecat cu barca şi s-au folosit de stele
ca să găsească drumul spre libertate.
Mama a plecat cu alţi trei membri din familie:
sora ei mai mică, numărul 11,
fratele ei, numărul 3, şi fiul rudei numărul 2.
În timp ce înotau ca să ajungă la barcă,
au auzit deodată mitralierele,
fuseseră depistaţi de cei din Viet Cong.
Mama s-a întors spre numărul 3 şi a zis:
„Trebuie să plecăm. Altfel murim.”
Au ajuns în ape internaţionale.
Fiindcă era furtună, barca se scufunda.
O altă barcă mare a venit şi i-a salvat.
Le-au aruncat o frânghie, un cablu de salvare.
Mi-a zis că pur şi simplu a început să se caţăre,
cu mâinile şi cu picioarele.
Când lumea mă întreabă cum m-am hotărât să mă pun cu guvernul SUA
sau cu ONU,
mă gândesc cum a trebuit ea să scape de acei gardieni, de mitraliere,
să se caţăre pe furtună,
iar eu trebuie doar să trimit un e-mail unui senator.
Când am vorbit despre violul meu, am simţit stigma.
Prieteni şi oameni dragi mi-au zis: „Nu ar trebui să faci asta”,
inclusiv, desigur,
alte femei tinere cu origini asiatice.
Înţeleg punctul lor de vedere.
Nu învinuiesc pe nimeni care consideră că rezultatul analizei cost-beneficiu
pentru supravieţuire depinde de tăcerea sa.
Vreau să se ştie că cea mai puternică unealtă pe care o avem e vocea.
N-am regretat niciodată.
NOI SUNTEM VIITORUL
RISE VA RESCRIE LEGEA
DJ REKHA - MUZICIAN
Cele mai bune trei zile din viaţă:
prima zi, când mi-am cunoscut perechea.
Siropos, da. Aşa e.
DJ REKHA PREZINTĂ
A doua zi: SummerStage.
ÎN CENTRAL PARK, NYC
Cea mai tare zi din viaţa profesională.
A treia cea mai bună zi: când am obţinut loc de parcare,
după 14 ani.
Ca la New York.
Cum mă identific?
Depinde unde sunt sau cine întreabă, fiindcă identitatea se schimbă.
Mă identific ca DJ, ca artist, custode.
Cred că identitatea este
ca o pantă alunecoasă, în timp ce particip la acest proiect.
Părinţii mei s-au căsătorit din dragoste, lucru de proscrişi,
la sfârşitul anilor '60 în India.
Erau copii născuţi când s-a împărţit India.
S-au născut în zona Pakistanului de acum,
apoi s-au mutat în Anglia.
Apoi, ne-am mutat în SUA înainte să împlinesc cinci ani.
Ce voiau părinţii să fiu?
Ştiu sigur că nu voiau să fiu DJ când m-am apucat de asta.
Nu voiau să fac aşa ceva, nu.
Mama a mers în Anglia.
Era o piesă foarte la modă atunci.
Mi-a adus o casetă.
Albumul era Up Front, al lui Malkit Singh.
Îmi mai place un cântec din album.
Un vers e: „Nu dansăm pe muzica disco a albilor”,
ceea ce sună foarte poetic.
Când am împlinit 16 ani,
am vrut să dau o petrecere Bhangra.
Toţi, în haine tradiţionale.
Eu nu mă uram deloc.
Eram în tabăra opusă.
Am dat petrecerea în subsolul nostru.
Când am început să fiu DJ, m-am implicat în activismul comunitar.
INDIENII SE TEM SĂ MEARGĂ PE STRADĂ
Făceam parte dintr-un grup înfiinţat
în timpul valului de violenţe apărut în Jersey City la sfârşitul anilor '80,
violenţe comise de un grup care-şi zicea „Dotbusters”.
INDIAN BĂTUT DE GOLAN DIN DOTBUSTER
Am început să strângem fonduri dând petreceri.
MITING ÎMPOTRIVA VIOLENŢEI
Pentru mine, să creez spaţiu,
să sprijin comunitatea şi să fiu DJ erau lucruri strâns legate.
Când am început să fiu DJ, muzica Bhangra era asociată
cu cei din eşalonul inferior, din clasa muncitoare, adică taximetrişti,
nu profesionişti.
Ei ascultau muzica asta, cei din Punjab.
Am vrut să creez un spaţiu în care să fie cuprinsă toată lumea.
Puneam muzică adevărată.
Am creat „Bhangra la subsol” fiindcă voiam să pun muzica aia.
Iubesc hip-hopul. Aşa că am pus şi asta.
Nu a făcut furori din prima, dar, până la urmă, oamenilor le-a plăcut.
Până în vara celui de-al doilea an, coada de doritori era uriaşă.
Deschideam la ora şapte, apoi era lecţia de dans,
lecţia de dans Bhangra.
Nu face...
Mişcări de cobra când dansezi.
De parcă e un îmblânzitor de şerpi acolo.
La miezul nopţii, era o nebunie.
Sala, plină ochi.
Până la urmă, voiam doar să fac lumea să danseze.
Asta-mi doream.
„BHANGRA LA SUBSOL” CU DJ REKHA
Mă gândesc mult la proiectele muzicale de la „Bhangra la subsol”
şi cum s-ar fi putut întâmpla doar la New York.
Totul a devenit şi mai important după 11 septembrie,
mai ales pentru mulţi bărbaţi Sikh, cu barbă şi turban.
După 11 septembrie, comunităţile noastre au îndurat multe mizerii.
Am ţinut un eveniment în 20 septembrie,
la 9 zile după 11 septembrie, dar am ezitat destul de mult.
Desigur, proprietarul clubului a zis: „Raker, trebuie să-l ţinem.”
Atunci am aflat lecţia că mereu trebuie să dai petrecerea.
Petrecerea continuă.
Atunci am înţeles că nu era doar o petrecere, era un spaţiu sigur.
LECŢII GRATUITE DE DANS 20 SEPTEMBRIE
MUZICĂ DE DJ REKHA
Îmi place să lucrez cu artişti în ascensiune,
să învăţăm unii de la alţii.
Acum, sunt mai mulţi sud-asiatici care fac muzică.
Şi mă bucur!
Uneori, e de rahat, alteori, e plină de posibilităţi.
Când ni se deschide o uşă, e responsabilitatea noastră
să-i ajutăm şi pe alţii să profite.
Mi se pare grozav că sud-asiaticii încep să aibă succes
în moduri vizibile,
dar trebuie să ne gândim ce facem cu prezenţa noastră.
Nu putem să ne entuziasmăm pentru politicieni, de exemplu.
Entuziasmul gratuit pentru cei care au puterea e de rahat.
Trebuie privit cu scepticism.
Trebuie să ne opunem asupririi tuturor oamenilor.
CONNIE CHUNG - JURNALISTĂ
Când am început să lucrez la ştiri,
în jurul meu erau doar bărbaţi albi.
Şefii mei, colegii mei,
rivalii mei, cei intervievaţi, toţi erau bărbaţi albi.
Când intram într-o redacţie, eram lupul singuratic.
Am hotărât că şi eu aveam să fiu un bărbat alb.
Am adoptat toate comportamentele lor.
Fanfaronada, aroganţa, gura spurcată.
Ce gură spurcată aveam!
Era foarte nepotrivit,
fiindcă eu eram o floare de lotus care spunea cuvinte urâte.
Dacă îmi adresau cuvinte rasiste sau sexiste,
le-o întorceam într-un mod rasist sau sexist.
Şeful m-a întrebat: „De ce te-am angajat?”
I-am zis: „Fiindcă vă place cum vă calc cămăşile.”
I s-a părut cea mai amuzantă chestie.
Şi mi-a zis: „Spune-le şi lor!” Şi mă tot punea să repet.
M-am gândit: „De ce naiba am zis asta?
Am înnebunit?”
Acesta era modul meu de operare.
Aşa mă ocupam de porcii sexişti şi de porcii rasişti.
Scuze.
Părinţii mei s-au născut în China
şi am patru surori mai mari, toate născute în China.
Doar eu sunt născută în SUA.
Şi am fost „încă o fată”.
M-am născut şi am crescut în Washington.
Când m-am născut,
tata a sunat de la spital şi a zis: „Iar e fată. Găsiţi-i nume!”
Surorile mele s-au uitat prin reviste.
S-au hotărât să dea pagina la întâmplare ca să aleagă numele.
Au dat pagina şi au găsit o actriţă numită Constance Moore.
Am devenit Constance, dar toţi îmi spuneau Connie.
Când a venit mama în SUA,
nu ştia să citească sau să scrie în engleză, dar nici în chineză.
Pe la 8-9 ani, eu am învăţat-o să citească.
M-am folosit de cărţile mele pentru copii de la editura Golden
şi am ajutat-o să-şi înveţe semnătura,
ca să poată obţine cetăţenie.
Dar i-a fost foarte greu.
Surorile mele mai mari făceau pe şefele, vorbeau fără oprire.
Trăncăneau toată ziua.
Eu eram o persoană tăcută,
timidă, ruşinoasă, nici nu deschideam gura.
Familia a rămas şocată când m-am angajat la ştiri.
ŞTIRILE DE LA ORA ZECE
Surorile au zis: „Micuţa noastră Connie, cine şi-ar fi imaginat?
Vorbeşte cu milioane de oameni.
Cine s-ar fi gândit că micuţa Connie...”
Iar eu ziceam...
„Vă rog!”
Tragedia părinţilor mei a fost că n-au avut băieţi,
iar, în tradiţia chinezească, trebuie să ai băieţi,
fiindcă ei duc numele mai departe.
Tata mi-a dat misiunea asta.
Mi-a scris o scrisoare:
„Poate vei duce tu numele mai departe.”
În mod subconştient, aşa am făcut.
Într-o zi, m-a sunat o jurnalistă,
Connie Wong, şi mi-a zis că a fost botezată după mine.
Am zis: „Vorbeşti serios?”
Părinţii au întrebat-o: „Ce nume ai vrea
să foloseşti aici, în SUA?”
Ea avea vreo 3-4 ani atunci.
Mă văzuse la televizor.
Aşa că a zis: „Connie sau Elmo.”
A descoperit că era o generaţie întreagă
de fete asiatice numite Connie.
Connie Wong s-a hotărât să scrie un editorial
pentru The New York Times,
care avea să fie despre toate fetele Connie descoperite.
Iar editorul foto a găsit o fotografă
numită Connie Aramaki,
care le-a adunat pe toate fetele Connie,
iar eu am început să plâng.
Când mă gândesc la asta, îmi vine să plâng.
E o moştenire incredibilă despre care nici nu ştiam.
Faptul că atâtea fete au fost numite după mine este incredibil.
Înotul a făcut parte din viaţa mea dintotdeauna.
Nu-mi amintesc o vreme când să nu fi fost în apă.
SCHUYLER BAILAR - SPORTIV/ACTIVIST
Fiindcă nu aveam o alură foarte feminină,
în baia sau în vestiarul fetelor, ele mă hărţuiau adesea pentru cum arătam.
„Nu eşti fată, eşti băiat deghizat.”
Aşa că mă schimbam în maşină în costumul de baie.
Când intram în vestiarul fetelor fără bluză, cu costumul la vedere,
puteam să folosesc şi baia
fără să mă hărţuiască că nu arăt a fată.
Când m-am gândit la identitatea de gen,
mi-am zis: „Poate că nu-s femeie, cum spune toată lumea. Poate că-s bărbat.”
M-am gândit: „Doamne, ce mă fac cu sportul?
Ce mă fac cu înotul?
Cum să rămân în continuare în sport,
în timp ce îmi adopt identitatea de persoană trans?”
Promisesem să înot pentru echipa de la Harvard,
pentru echipa feminină, când am terminat tratamentul.
Când i-am spus antrenoarei, ea mi-a zis:
„Nu ştiu, dar găsim noi o soluţie.”
Şi, pe parcursul anului, mi s-a oferit un loc
în echipa masculină, fiindcă antrenorul a zis:
„Dacă te identifici drept bărbat, hai în echipa mea!”
ÎNOT ŞI SCUFUNDĂRI HARVARD
Am avut noroc că am fost susţinut
de către antrenorii care mi-au permis să fiu eu însumi,
un bărbat transgender în echipa masculină.
Când am început să dezvălui că sunt trans, m-am săturat să povestesc pe rând.
Aşa că am scris direct pe Facebook: „Oameni buni, sunt transgender.
Iată informaţii despre ce înseamnă asta! Voi înota pentru echipa masculină.”
Le-am spus tuturor online.
Am trei bunici coreeni.
Halmeoni şi hal-abeoji, adică bunica şi bunicul, părinţii mamei.
Am şi o strămătuşă, keun-imo a mea.
Halmeoni chiar are Facebook, aşa că, înainte să public,
i-am blocat profilul. Mai aveam prieteni în comun, aşa că am scris:
„Nu-i spuneţi lui halmeoni încă!
Îi spun eu, dar trebuie să mă gândesc cum să fac.”
Apoi, am petrecut o lună scriindu-i o scrisoare.
„Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo, vă spun asta fiindcă vă iubesc.
Fiindcă vă respect profund şi fiindcă vă vreau în viaţa mea.”
Eu şi mama ne-am temut.
Dacă nu ne mai primea la el?
Dacă nu mă dezmoştenea doar pe mine, ci şi pe mama?
Ne-am aşezat la masă.
Le-am citit scrisoarea. Am încheiat cu: „Vă iubesc.”
Apoi, am aşteptat.
Bunicul a reacţionat primul
şi a început să aplaude încetişor, apoi a spus:
„Deci acum îţi recunoşti identitatea sexuală?”
Am rămas mască. A ştiut să spună „îţi recunoşti identitatea”.
Apoi m-a felicitat.
Eu şi mama am rămas uluiţi, nu ştiam ce să spunem.
Keun-imo m-a strâns de mână
şi s-a ridicat, ca să facă ceai. Îmi comunicase deja iubirea ei.
Halmeoni, pentru care îmi făceam cele mai multe griji,
s-a holbat la mine, s-a încruntat,
apoi a spus: „Ştiam asta.
Poţi să fii băiat. Poţi să fii bărbat.
Dar fetele au grijă de părinţi.
E tot responsabilitatea ta să ai grijă de părinţii tăi.”
I-am zis că da.
Cuvintele bumo-hyodo, „ai grijă de părinţi”,
le am tatuate în scrisul bunicii sub cicatricea de la mastectomie,
lângă inimă.
E tributul meu pentru ea,
pentru toate femeile puternice din care mă trag.
Halmeoni e din Coreea de Nord.
A mers de la Phenian şi până la Seul ca să scape,
fix înainte să se împartă Coreea în două.
A mers când avea 13 ani, cu mama ei, peste oceane, ca s-o crească pe mama.
E o valoare pe care mi-am însuşit-o,
iar tatuajul simbolizează asta.
În copilărie, am avut parte
de tot felul de comentarii nepotrivite despre aspectul meu.
„Copiii de rasă mixtă sunt cei mai frumoşi.
Ai un aer exotic.
Fetele albe de origine asiatică sunt cele mai sexy.”
Lucruri spuse de adulţi, de colegi, de profesori.
Comentarii fetişiste despre aspectul meu,
înrădăcinate în rasism şi misoginie.
Apoi, am făcut tranziţia.
Acum, sunt considerat bărbat asiatic.
E o experienţă complet diferită.
Acum, parcă simt că nu exist.
Adesea mi se spune că nu-s destul de bărbat.
Mulţi consideră bărbaţii din estul Asiei drept feminini sau supuşi, sau slabi.
Bărbaţii trans sunt văzuţi la fel.
Bărbăţia mea e a mea.
Dacă n-o observi sau crezi că e aşa şi pe dincolo, nu-i nimic.
Poţi să crezi orice despre bărbăţia mea, eu ştiu cine sunt.
Identitatea mea rasială şi trans m-au forţat
să-mi găsesc echilibrul.
Acum, o consider o superputere.
KUMAIL NANJIANI - COMEDIANT/ACTOR
Eu am cele mai multe emoţii când vine cineva la mine
şi spune: „Bună, mi-ai plăcut mult în...”
Iar pauza dintre „în” şi orice urmează îmi dă cele mai mari emoţii.
Adesea mi se spune Harold & Kumar.
E cu 10 ani înainte să devin comediant.
Şi li se întâmplă şi lor.
I se întâmplă lui Hasan, lui Aziz,
lui Kal, lui Hari.
Ni se întâmplă tuturor.
Şi mereu răspund la fel când cineva spune:
„Bună, mi-ai plăcut mult în Teoria Big Bang.”
Eu zic: „Nu, e celălalt.”
Da.
A dus la situaţii foarte jenante.
Ce faceţi, oameni buni?
Am început să fac stand-up fix după 11 septembrie.
Tocmai mi-am luat Xbox.
Când urcam pe scenă, simţeam tensiunea din public.
Lumea se gândea: „Oare o să menţioneze?”
Încercam să nu deschid subiectul.
Dar nu mergea deloc. Trebuia să-l deschid.
Urcam pe scenă şi, dacă eram într-un bar,
deodată, toată lumea se uita puţin mai tensionată la mine,
iar eu spuneam: „Salut, sunt din Pakistan.
Suntem ăia buni”. Aşa spuneam.
„Unde-i Osama?”
Am fost întrebat asta.
După primele 2-3 ture,
mi-am dat seama: „Nu-s cazuri izolate.”
Sigur se va mai întâmpla.
Aşa că a trebuit să inventez replici şi să le memorez.
Lumea mă făcea „terorist” pe scenă, iar eu ziceam:
„Dacă sunt terorist, chiar vrei să te pui cu mine?”
„Unde e Osama?” Ziceam: „Nu ştiu. N-a mai venit la şedinţe de mult.”
Cineva îmi spunea ceva, eu îi dădeam replica,
iar, deodată, oamenii izbucneau în râs.
Le plăcea. Mă iubeau.
Am aflat că un nivel din noul Call of Duty
se numeşte Karachi, adică locul unde am crescut eu.
Mi se pare ciudat.
Oraşul natal devine câmp de luptă.
Câte puncte poţi să aduni?
Negocierea identităţii mele este încă un proiect în desfăşurare.
Tot nu ştiu.
Ai întrebat cum mă identific. Aş zice pakistanez.
Wikipedia zice american de origine pakistaneză.
Nu ştiu ce înseamnă asta.
Nu mă simt pakistanez 100%, fiindcă nu mai trăiesc acolo.
Şi nu mă simt american, fiindcă apartenenţa la grup e influenţată
de cum te consideră alţi membri din grup.
Şi înţeleg că mulţi americani nu mă vor considera niciodată american.
Deci nu mă simt american.
Trebuie să găseşti ceva unic care să te definească.
Când eram mic, iubeam filmele şi serialele.
Filmele, serialele, jocurile video. Într-o perioadă, vedeam un film pe zi.
Războiul Stelelor, Star Trek, Gremlinii, Vânătorii de fantome
şi Indiana Jones şi tot aşa.
Dar mă uitam şi la multe filme de la Bollywood.
Şi acolo am văzut imaginea
bărbatului puternic şi tăcut, care nu se întristează, nu se teme.
Asta e o parte foarte importantă în filmele de la Bollywood.
Aşa că am crescut idolatrizând asta,
să fiu bărbatul stoic care are grijă de familie
şi se ocupă de tipii răi.
Iar acum, sincer, constat că acel concept despre bărbăţie
a fost foarte dăunător.
Nu poţi fi trist
sau speriat, singura emoţie bărbătească era furia.
Acum, când urc pe scenă, vreau să vorbesc
despre faptul că e o dovadă de putere să înţeleg ce simt
şi să pot să exprim asta. Furia nu denotă neapărat putere.
Şi să spui „mi-e frică de asta” denotă putere.
Acum, când fac un număr de stand-up,
vreau să pot să arăt ca mine
şi să vorbesc despre asta.
Să spun că, deşi am succes şi am mare noroc,
tot sunt lucruri în interiorul meu
care mă sperie.
MADELYN YU - ASISTENTĂ MEDICALĂ
Am venit în SUA la sfârşitul anilor '70
şi m-am dus direct în Kansas City.
În timpul zborului din Filipine,
doamna de lângă mine mi-a zis: „Eşti prima mea asiatică.”
Mi-a vorbit de sus,
aşa că i-am dat replica, nu cu prea mult respect:
„Tu eşti prima mea proastă.”
N-a mai zis nimic până în Kansas City.
În anii '70 şi '80, era mare criză de asistenţi medicali.
Mulţi administratori din SUA
mergeau în Filipine şi recrutau la Manila
toţi asistenţii pe care-i găseau.
Cât câştigam într-un an ca asistentă şefă la Centrul Cardiologic din Filipine,
adunam aici într-o singură lună.
Povestea mea nu diferă de cele ale altor asistenţi filipinezi
care au venit aici pentru o viaţă mai bună,
pentru ei şi pentru familii.
Când am venit în SUA, aveam 25 de ani.
Mi-am lăsat primul copil acasă, cu soţul.
Avea doar câteva luni când am plecat.
În fiecare lună, trimiteam acasă jumătate din salariu.
Mi-era tare dor de casă.
Mă simţeam foarte singură.
Acasă, există o piesă numită „Manila, Manila”.
Cineva a pus piesa asta la o petrecere de Crăciun,
iar eu am început să plâng ca nebuna.
Soţul şi cei patru copii mi s-au alăturat în SUA
şi ne-am stabilit în New Jersey.
M-am pensionat în 2019, după 46 de ani petrecuţi ca asistentă.
Plănuiam ca soţul să se pensioneze în noiembrie 2020,
ca să începem să călătorim prin toată lumea.
Ştiri de ultimă oră despre epidemia de coronavirus.
Cel puţin 19 decese sunt confirmate în SUA.
În martie 2020, după ce ne-am uitat la TV,
soţul meu a adormit, ca de obicei.
Apoi, am vorbit cu copiii pe FaceTime, fiindcă nu ne puteam întâlni.
Şi ei au zis: „Mamă, nu arată prea bine.”
A fost începutul coşmarului.
A fost internat la spitalul unde lucrasem eu.
Câteva zile mai târziu, familia a chemat ambulanţa pentru mine.
Aveam şi eu COVID.
„Cine va avea grijă de soţul meu când va reveni acasă?
Eu sunt asistenta, eu voi avea grijă. Trebuie să trăiesc.”
Era Săptămâna Mare, iar eu cred în puterea rugăciunilor.
În Vinerea Mare, am simţit că sunt mult mai bine.
Duminică, în ziua Paştelui, am văzut un curcubeu la fereastra spitalului
şi mi-am zis: „Sigur voi supravieţui”.
Soţul meu era deja de trei săptămâni la ATI, intubat.
Doctorii mă ţineau la curent cu medicamentele administrate,
mi-au spus când i-au pus dispozitivul de ventilaţie. Eu am înţeles.
Fusesem asistentă la ATI.
Când mi-au spus că i-au adăugat un anume medicament,
mi-a stat inima.
Am reuşit să-l ţin de mână în ultimele trei ore din viaţa lui.
L-am chemat pe preot ca să-l binecuvânteze, ne-am rugat,
copiii l-au sunat pe FaceTime, iar eu i-am şoptit la ureche:
„E în regulă dacă trebuie să pleci, tati. E în regulă.”
Cum mergi mai departe?
Mă rog zilnic pentru el.
Îl vizitez săptămânal, îi duc flori.
Şi acum sunt o bunică cu şase nepoţi.
Mă duc acasă, în Filipine, la rude,
în misiune medicală.
Mereu spun, în limba Tagalog:
„Ung hindi maronong sap ang hinding, ah hindi mararating saparo on ang.
Dacă nu te uiţi la locul de unde ai plecat,
nu poţi ajunge la destinaţie niciodată.”
Avem o singură viaţă de trăit. Produ o schimbare!
Dacă creşti sărac, eşti mai motivat să nu fii sărac.
HAROON MOKHTARZADA - ANTREPRENOR
Când ningea şi era multă zăpadă,
îmi luam prietenii la deszăpezit.
Aveam o afacere de tuns gazonul.
Am învăţat magie şi am început să ţin spectacole.
Trebuie doar să-l agit puţin.
21:08 5 DECEMBRIE 1993
Fără îndoială. Şi sunt legate toate.
Se adunaseră amenzi de sute de dolari la bibliotecă.
Aşa că m-am oferit să ţin spectacole de magie.
Am zis: „Vreau să-mi ştergeţi amenzile.”
Şi le-au şters.
Mi se zicea Haroon Hăbăucul.
18:03 17.10.1993
În ziua când m-am născut, ruşii au invadat Afganistanul.
Am trăit acolo trei ani.
Tata a fost arestat fiindcă a susţinut rezistenţa.
Şase luni mai târziu, când a ieşit din închisoare, ne-am hotărât să plecăm.
Familia Mokhtarzada era chiar înstărită.
Inflaţia a crescut, aşa că afganul şi-a pierdut valoarea.
Am rămas fără nimic.
Când am venit în America,
ne-am mutat în apartamentul cu două camere al bunicilor materni,
în Maryland.
Noi eram şase, plus bunicii.
Nu ştiu cum am încăput.
Eram înghesuiţi.
Nu ne permiteam mai nimic.
Ştiu că primeam prânz gratuit la şcoală.
Înainte de prânz, copiii erau împărţiţi.
Erai chemat şi-ţi bifau numele pe o listă.
Când am trecut la programul pentru prânz cu cost redus, am înţeles că era mai bine.
Am crescut conştient de faptul că poporul meu
trecea prin momente foarte grele.
Mama ne-a învăţat de mici că eram foarte norocoşi
şi că trebuie să faci tot posibilul,
fiindcă sunt un milion de oameni care ar face schimb de vieţi cu tine.
Asta m-a ambiţionat foarte mult.
Când eram la liceu, m-am angajat stagiar la o firmă de marketing.
Am învăţat să creez website-uri.
Firma le vindea cu mii de dolari unor companii.
Mi-am dat seama că fiecare companie şi poate că fiecare om
va avea nevoie de un website.
Dacă am crea ceva care să creeze website-uri?
Şi atunci mi-a venit ideea de FreeWebs.
Să ai fraţi care ştiu să scrie cod e foarte valoros.
I-am atras în proiect şi le-am zis: „Hai să facem asta!”
Am început site-ul când eram în ultimul an la Universitatea din Maryland.
Ne trebuiau aparate propriu-zise,
serverele care susţineau totul.
Am trecut de la cămin, la apartament, la dulap.
Într-o zi, totul a picat.
Totul.
O mie de website-uri pe server, iar el nu mai pornea.
Nu pornea şi pace. Era sfârşitul companiei.
Până la urmă, am sunat la Dell:
„Uneori, praful e problema.
Încercaţi să-l desfaceţi, să scoateţi cablul, să suflaţi în el
ca într-un cartuş Nintendo,
apoi să-l reaşezaţi şi să-l reporniţi.”
L-am desfăcut, am scos cablul, am suflat,
l-am pus la loc, l-am pornit şi serverul şi-a revenit.
Atunci am fost la o răscruce.
O cale ne-ar fi dus în cu totul altă direcţie.
Viitorul nostru depindea de asta, de un fir de praf.
Părinţii mei n-au înţeles prea bine
nivelul de succes pe care am început să-l avem
până când le-am spus cu cât am vândut compania,
zece ani mai târziu.
Am vândut compania pentru aproape 120 de milioane de dolari.
Eu şi fraţii mei stăteam la calculator şi tot verificam contul bancar.
Deodată, au început să apară zerouri.
Atunci am simţit că e real.
„Gata, familia mea e asigurată.”
18:03 17 OCTOMBRIE 1993
Pentru următorul start-up,
mi-am dat seama că e foarte enervant
că nu poţi găsi ce abonamente active ai.
Aşa a apărut Truebill.
În lumea tehnologiei, există ceva numit „unicorn”.
Unicornul e un start-up care valorează peste un miliard.
Am vândut compania pentru aproape 1,3 miliarde.
„Ce voi face cu banii ăştia ca să arăt că am meritat
să-mi meargă bine?”
Am realizat destule în viaţă.
M-am hotărât să spun ce cred şi să creez un spaţiu
în care comunitatea musulmană să aibă o voce.
De aceea investesc în jurnalismul independent.
De aceea am încercat să trimit pachete cu alimente în Gaza.
De aceea am ajutat la înfiinţarea unei şcoli pentru orfanii din Afganistan.
Şi încerc să-i contrazic pe oameni pe Twitter
când simt că nu-s cinstiţi sau răspândesc informaţii false.
Dacă eu, după ce am avut atât succes în ţara asta,
nu pot să spun lucrurile astea, cine să le spună?
Cine?
TAMMY DUCKWORTH - SENATOARE
Ţin minte că eram în armată şi făceam şcoala de pilotaj.
Cei din armată au afişat o poză cu imaginea ofiţerului ideal.
Era un tip blond, tuns scurt, cu maxilar proeminent şi sculptat.
Mi-am zis: „Nu voi arăta aşa niciodată.”
În timpul unei misiuni, am fost rănită şi scoasă din Irak.
Îmi amintesc când am fost lovită.
Încercam cu disperare să fac elicopterul să aterizeze.
Îmi zburaseră picioarele, braţul îmi era aproape retezat.
Doar încercam să-mi revin,
să aterizez, apoi leşinam, îmi reveneam şi iar încercam.
Confuzie, durere, disperare,
fiindcă mă credeam responsabilă, credeam că eşuasem ca pilot,
ca soldat, ca ofiţer.
Mai târziu, mi s-a explicat:
„Tu tot ai încercat să ai grijă de oamenii tăi.”
Nu am mai gândit aşa de atunci.
Câtă vreme mi-am făcut treaba ca soldat.
Când am candidat la Senat,
când am spus că-s fiica revoluţiei americane,
adversarul meu din dezbatere m-a luat în derâdere:
„Da, sigur părinţii tăi au venit din Thailanda
ca să lupte lângă George Washington.”
De parcă era o imposibilitate. L-am corectat:
„De fapt, strămoşii mei chiar au luptat pentru Washington.”
Sunt pe jumătate caucaziană, pe jumătate asiatică.
Mama e de etnie chineză, dar s-a născut şi a crescut în Thailanda.
Se identifică drept thailandeză.
Un capriciu al sorţii.
Ai mei s-au cunoscut din cauza războiului din Vietnam.
Tata era în Asia din cauza războiului.
S-a îndrăgostit de mama mea.
Spre deosebire de multe alte cazuri, el chiar s-a însurat cu mama mea.
Încă primesc mesaje de la copii americani de origine thailandeză de vârsta mea:
„Mă ajuţi să-l găsesc pe tata? Îl cheamă Bob, era sergent în armată.”
Asta îmi frânge inima.
Crescând în sud-estul Asiei după războiul din Vietnam,
având părinţi de rase diferite, nu mi-a fost uşor.
Dacă tata nu s-ar fi însurat cu mama şi nu ar fi rămas, nu aş fi avut viitor.
Nici mama n-ar fi avut viitor,
fiindcă toată lumea ştia că-s copil de soldat.
Ceilalţi copii ziceau: „Eşti mare şi împiedicată,”
fiindcă eram mult mai înaltă decât alţi copii.
„Tu şi tatăl tău mirosiţi a brânză.”
Am început să-mi apreciez moştenirea birasială
după ce m-am mutat în Hawaii.
În Thailanda, termenul care mă descria era luk khrung.
Luk înseamnă copil, khrung, jumătate, deci eşti „jumătate de copil”.
Dar, în Hawaii, eşti hapa, adică jumătate,
dar înseamnă combinaţie. E un termen pozitiv.
E primul loc unde am început să-mi accept identitatea.
Eram la şcoala generală când tata şi-a pierdut slujba
şi familia noastră a sărăcit.
Eu şi mama i-am spus: „Hai să mergem în SUA!”
Mama nu putea veni fiindcă n-avea carte verde şi nici viză,
iar noi oricum nu ne-am fi permis s-o luăm.
Când am urcat în avionul spre Hawaii, mi-a spus:
„Tu vei fi la cârmă.”
Eu trebuia să fiu mama, dar ne-a fost tare greu.
Nu aveam nimic.
Până la urmă, m-am certat cu tata şi i-am zis:
„Nu mai conduci tu, fiindcă nu poţi să ne întreţii.
Mă voi angaja eu.”
Am mers până pe plaja Waikiki şi m-am angajat să împart fluturaşi.
A fost primul venit real al familiei.
Am vândut trandafiri,
am păcălit turişti jucând volei pe plajă.
Mă prefăceam că-s doar o localnică
şi făceam echipă cu un tip care le zicea turiştilor:
„Te provoc la joc şi o conving şi pe ea.”
Eu ziceam: „Cine, eu? Să joc eu?”
Un fel de Albii nu pot sări, varianta improvizată.
De obicei, jucam pe cinci dolari setul.
Chiar mă pricepeam.
Niciodată n-am muncit mai mult decât atunci când eram săracă.
Eram epuizată zi de zi.
Tata era epuizat.
Dacă am putea ajuta măcar câte puţin,
să le dăm oamenilor un respiro...
Astfel de politici susţin eu acum.
FEMINISTELE RIPOSTEAZĂ
Nu mă consider ambiţioasă.
Aşa s-a nimerit, eu am încercat doar să supravieţuiesc.
Voiam să fiu pilot de elicopter toată viaţa.
Am ajuns în politică
fiindcă eram supărată că veteranii nu erau îngrijiţi.
Nu am încercat să realizez ceva anume, am şi pierdut prima oară când am candidat.
Lumea vorbeşte despre mine şi spune că am realizat multe,
dar eu consider că sunt un om
care încearcă să supravieţuiască mai departe.
E moştenirea asiatică.
BOWEN YANG - COMEDIANT
Am mers într-o tabără creştină chinezească
în Munţii Stâncoşi, la o cabană.
Toţi copiii s-au dovedit a fi adolescenţi creştini amuzanţi, în călduri,
care cântau la chitară şi se cuplau unul cu altul.
Nu era cazul meu.
În astfel de situaţii, eu îmi vedeam de glume.
Într-unul dintre scheciuri, a trebuit să-l joc pe Austin Powers
şi să îl imit.
Cred că am spus: „Da, dragă.”
Şi toată lumea a început să râdă în hohote.
Mi-am zis: „Vreau să fac asta toată viaţa mea.”
Mergeam la subsol, mă uitam la SNL şi MAD TV şi alte scheciuri.
Eram obsedat.
Mi-am creat identitatea în jurul lor,
intrând în trupa de teatru de improvizaţie la liceu,
participând la spectacole la teatrul Bovine Metropolis din Denver,
alături de bărbaţi de 33 de ani care aveau probleme cu alcoolul.
Ca băiat de 15 ani, mi-am construit viaţa în baza acestei idei.
Încercam treptat să le spun asta celorlalţi, mai ales părinţilor.
Încercam să le arăt că era un vis acceptabil.
N-avea niciun sens să intru în showbiz,
când părinţii mei sacrificaseră totul pentru mine.
„De ce ai vrea să faci improvizaţie?”
Într-o zi, eram doar eu, Cristina Yang, şi, deodată,
minţeam pentru el şi-mi puneam cariera în pericol,
acceptând să mă mărit, să port inel şi să fiu mireasă.
Mi-a plăcut Sandra Oh aşa de mult în Anatomia lui Grey, că am zis:
„Mă duc la NYU ca să învăţ chimie şi să fiu medic,
fiindcă vreau să fiu cum e Cristina Yang!”
M-am pregătit pentru Medicină tot liceul.
M-a influenţat
ce se spunea în presă, ce considerau părinţii că ar fi o carieră sigură.
Îmi amintesc că dădeam a doua oară admiterea
şi am şters toate răspunsurile
la mijlocul testului.
Mi-am sunat părinţii şi le-am zis: „Nu pot să fac asta.
Nu ştiu ce voi face, găsesc eu ceva.
Dar aşa trebuie să procedez.”
Proba pentru Saturday Night Live s-a întins pe doi ani.
Managerul meu de atunci mi-a zis: „Acum se trimit casete la SNL.”
Puteai să trimiţi o casetă în care apăreai imitând persoane timp de cinci minute.
Nu erau multe persoane publice asiatice din care să mă inspir.
L-am imitat pe Ken Jeong, pe un instructor de SoulCycle,
am imitat-o pe Michiko Kakutani.
Am terminat filmarea strigând în gura mare
că Jeffrey Eugenides era un escroc sau cam aşa ceva.
Pur şi simplu, m-am distrat imitând diferiţi autori şi personalităţi literare.
În mod miraculos, pur şi simplu m-am eliberat.
Mi-am zis: „E doar un exerciţiu în timpul căruia pot să fac ce vreau.
Sigur nu-l vor vedea. Nu voi fi luat în considerare.
Măcar să mă distrez.”
Am prins un rol în primul episod
din Awkwafina Is Nora from Queens
în aceeaşi vară când am trimis caseta la SNL.
Am filmat la un restaurant chinezesc.
Era o scenă când stăteam la masă şi mâncam urechi-de-lemn
şi raţă şi orez prăjit.
Eram eu, BD Wong, Awkwafina, Lori Tan Chinn,
trei micro-generaţii diferite de actori asiatici.
S-a întâmplat ceva revelator
cât am fost pe platou cu alţi asiatici, fără să fiu nevoit să explic ce fac,
fără să-mi justific existenţa acolo,
fără să fiu la periferie, doar de decor.
Ne-am înţeles reciproc.
Şi cred că asta m-a alinat şi mi-a dat încredere
pentru ultima probă la SNL.
În timp ce filmam pentru Nora from Queens,
i-am lăsat telefonul asistentului. „Dacă mă sună un număr cu 212,
te rog să întrerupi scena. Trebuie să răspund!”
Şi am fost sunat.
BOWEN YANG - ACTOR ASIATIC
Mi-au oferit o slujbă în distribuţia SNL.
Pentru mine, a fost poetic că mă aflam pe platoul de la Nora, cu Awkwafina,
cu o grămadă de asiatici,
când s-a petrecut această schimbare
care a influenţat tot ce a urmat.
Da.
MANNY CRISOSTOMO -- FOTOGRAF
Am prins un stagiu la Pacific Daily News.
PUBLICAT ÎN GUAM
Era un redactor nou.
UNDE ÎNCEPE ZIUA AMERICII
Am zis: „Sunt încântat. Sunt gata să petrec 3-4 luni
şlefuindu-mi abilităţile de reporter.”
PROVIZIILE SE ÎMPUŢINEAZĂ
Iar el s-a uitat la mine şi a zis: „M-am uitat la articolele tale
şi nu cred că eşti destul de bun ca să ajungi reporter.”
Doamne!
Adoram jurnalismul.
Voiam să rămân în domeniu.
Şi mi-a zis: „Ai experienţă ca fotograf?”
Am zis: „Am făcut fotografii pentru anuare.”
Cu restituirea de taxe,
mama mi-a cumpărat o cameră la baza navală
şi am început să fac fotografii.
Eram asistent în departamentul de fotografie.
Din când în când,
redactorii veneau la departamentul de fotografie.
Eram singurul prezent şi mi s-a zis: „Cineva a adus
nişte fructe şi legume mutante, cu aspect ciudat.
Poţi să le fotografiezi tu?”
Şi m-am dus şi am fotografiat pe cineva care ţinea doi pepeni lipiţi.
GEMENI
Castraveţi uriaşi şi dovleci deformaţi.
CULTIVÂND MANGO MARI
Primul meu proiect a fost cel cu fructele şi legumele mutante.
Am plecat ca să studiez fotografia şi să lucrez pe continent.
Aveam aproape 30 de ani.
Erau vreo doi reporteri care au lucrat un an întreg la un articol
despre sistemul de justiţie juvenilă din Michigan
şi despre lipsurile sale.
Am fost fotograful principal al proiectului
din partea Detroit Free Press.
Apoi, m-am gândit că vreau să fac un proiect despre licee.
Voiam să petrec un an la un liceu.
Am ales un liceu anume.
Era în sud-vestul Detroitului,
într-un loc unde se închiseseră fabricile şi rata şomajului era mare.
Am participat la ore.
Am fotografiat echipele sportive, pe cei care s-au lăsat de şcoală,
adolescente gravide.
Îmi amintesc că am mers la banchet şi m-am simţit ca un tată iubitor.
Erau copiii mei şi erau dichisiţi
şi erau superbi, iar eu eram tare mândru.
Am scris articolul şi am fost nominalizat pentru premiul Pulitzer.
Îmi amintesc că am sunat-o pe mama.
„Mamă, sunt nominalizat la premiul Pulitzer,
un premiu foarte cunoscut.
Probabil nu voi câştiga, dar am vrut să-ţi spun
că măcar am fost nominalizat.”
Iar ea a zis: „Nu-ţi face griji, fiule!
Mă duc la biserica Sf. Iuda şi aprind o lumânare pentru tine.”
Câteva zile mai târziu, am câştigat premiul.
UN PREMIU PULITZER
Lumea întreba: „Cum iei un Pulitzer?”
Eu ziceam: „Te asiguri că mama ta se duce la biserica Sf. Iuda din Guam
şi aprinde o lumânare.”
MÂNDRI DE PULITZER A 7-A OARĂ!
CEL MAI PREMIAT ZIAR DIN DETROIT
Câştigasem un Pulitzer.
Eram pe val, dar îmi era tare dor de casă.
Indigenii din Guam se numesc Chamorros.
Avem un cuvânt în limba Chamorro, anume mahålang.
Mahålang înseamnă năzuinţă, dor de casă.
Când vrei să respiri aerul de pe insulă.
Vorbeam cu o prietenă despre asta şi mi-a zis:
„Nu poţi să scapi de dor decât dacă simţi că aparţii acelui loc.”
Şi asta a devenit misiunea mea:
să aparţin, să găsesc alţi Chamorros, să le spun poveştile.
Sunt unul dintre cei 250.000 de Chamorros de pe planetă.
Am o misiune şi o pasiune:
vreau să-i fotografiez pe fiecare dintre ei.
Am supravieţuit.
Am supravieţuit puterilor coloniale, de la cele spaniole, la cele americane,
trupelor invadatoare japoneze.
Suntem rezistenţi.
Vreau să relatez asta.
NERGIS MAVALVALA - ASTROFIZICIANĂ
Eu jucam squash.
Făceam doctoratul la MIT. Acolo nu aveau echipă feminină de squash.
Aşa că jucam în echipa masculină.
Şi pot să spun că simţeam o plăcere secretă
când aveam ca adversar un bărbat care, după ce se uita la mine
şi vedea că sunt mică şi bătăioasă,
zicea: „Mă ocup eu.”
Habar n-aveau cum jucam eu squash.
Mă bucuram enorm când câştigam astfel de confruntări.
O latură din mine prosperă când sunt cotată cu puţine şanse.
În societatea pakistaneză, există o dorinţă
ca, în fiecare familie, să se nască şi un băiat.
Când oamenii băgăcioşi o întrebau pe mama: „Nu vrei să ai şi băiat?”,
ea spunea: „La ce-mi trebuie băiat? O am pe Nergis.”
Am crescut în Pakistan.
Era un mediu interesant pentru mine.
Am crescut într-o familie zoroastriană.
Am mers la şcoala catolică într-o ţară extrem de musulmană,
eu fiind atee de când mă ştiu.
Deci toate trei se suprapuneau.
Părinţii ne-au transmis: „Nu aveţi viitor aici.
Trebuie să plecaţi.
N-avem bani ca să vă trimitem în străinătate. Puteţi pleca cu bursă.
Deci totul depinde de voi, copii.”
Acesta a fost visul.
Mi-a schimbat direcţia vieţii ca nimic altceva.
O vreme, m-am gândit că voi fi medic.
E o caracteristică a familiilor asiatice.
Îţi sunt permise doar câteva opţiuni.
Poţi fi doctor, inginer,
avocat. Eu citeam prea încet ca să fiu avocată.
Nu suportam să disec animale,
deci opţiunea cu medicina a dispărut şi ea.
Deci mi-a rămas doar ingineria. Dar, la facultate,
am aflat că exista şi posibilitatea de a fi cercetătoare,
de a pune întrebări la care n-are nimeni răspuns.
Şi pe care le-ai putea găsi tu.
Poţi fi om de ştiinţă şi poţi face descoperiri.
În 2015, am reuşit, pentru prima oară,
să observăm direct undele gravitaţionale din urma ciocnirii unor găuri negre.
Acestea fuseseră o previziune a teoriei relativităţii generale a lui Einstein
de acum 100 de ani, iar noi fuseserăm martori.
Teoria era corectă.
S-a crezut că spaţiul e gol şi intact, dar nu e nici una, nici alta.
E plin de praf cosmic şi de pulsaţii şi de fisuri.
Dar pe mine mă interesează undele.
Când două găuri negre orbitează una în jurul alteia şi se ciocnesc,
se produc nişte unde.
Noi, foarte departe de locul coliziunii,
ar trebui să putem vedea undele. De ce am avea nevoie să le vedem?
Fiindcă acele unde ne aduc informaţii despre găurile negre.
Şi de ce ne-ar interesa găurile negre?
Fiindcă găurile negre stau la baza construcţiei universului.
Dacă vrem să înţelegem cum a apărut universul,
trebuie să înţelegem găurile negre. Ca să le înţelegi,
trebuie să măsori gravitaţia, fiindcă ele nu emană lumină.
Şi acesta e scopul muncii mele.
Faptul că fac parte dintr-o minoritate mi-a influenţat viaţa în multe feluri.
Şi cea mai importantă parte a fost că m-am obişnuit să fiu neconformistă,
să fiu altfel decât majoritatea.
Indiferent dacă a fost vorba de adaptarea la identitatea queer,
într-o vreme când era greu să fii o persoană queer,
sau dacă a fost vorba de lucrul la un experiment
considerat prea nesăbuit, cu şanse minime.
E bine să fii altfel.
Faptul că-s cercetătoare, cu origini în sudul Asiei,
că-s americancă de origine pakistaneză şi persoană queer
şi că pot să spun făţiş asta şi să am succes în domeniu
înseamnă că şi alţii îşi pot imagina că vor avea parte de asta.
KATHY MASAOKA - ACTIVISTĂ
În conversaţii, când se adună americani de origine japoneză,
adesea ne întrebăm unii pe alţii: „În ce lagăr a fost familia ta?”
JAPONEZII SĂ SE CARE ĂSTA E CARTIER DE ALBI
Dar, în familia mea, n-am vorbit despre asta niciodată,
iar eu n-am ştiut să întreb.
Când a fost menţionat Pearl Harbor la liceu,
am simţit că toată lumea se uita la mine,
ruşinată, dar nu înţelegeam de ce.
Nu prea ştiam cine eram.
Cred că toţi am trecut prin acea criză de identitate,
încercarea de a fi americani.
American nu însemna persoană de culoare, ci alb.
Vedeam alţi americani de origine japoneză împreună şi mă gândeam:
„Eu nu vreau să stau cu ei.”
Mersul în Japonia a făcut parte din căutare:
„Dacă nu mă potrivesc aici, poate că mă potrivesc acolo.”
Şi am aflat, şocant şi cu tristeţe,
că nu sunt şi nu voi fi niciodată japoneză.
Am simţit că n-am viitor.
Cumva, m-am întors aici. Am descoperit Studiile Asiatico-Americane.
PUNEŢI CAPĂT REGIMULUI-MARIONETĂ AL LUI THIEU
Suntem copiii muncitorilor migranţi
Suntem rodul lagărelor de concentrare
Fii şi fiice ale muncitorilor Care au construit căile ferate
Care-şi lasă amprenta asupra Americii
Războiul din Vietnam ne-a arătat cum ne vedea lumea pe noi,
drept exemple despre cum arăta duşmanul.
Din nou, noi eram duşmanii, neconsideraţi americani get-beget.
A fost prima oară când mi-a plăcut că am origini japoneze,
să stau în preajma celor ca mine.
N-am ieşit la marş ca americani de origine japoneză,
ci ca americani de origine asiatică.
Fraţi şi surori din lumea întreagă
Nu ştiam nimic. Nu aveam abilităţi speciale.
Am observat că era nevoie de ceva şi ne-am organizat singuri.
De fapt, ne-am inspirat mult din Panterele Negre.
Ideea de a servi poporul,
de a crea programe necesare, precum grupul pentru drepturi sociale,
grupul pentru părinţi, târgurile de sănătate şi clinicile.
DREPTATE ACUM! DESPĂGUBIRI ACUM!
După o vreme, am început să ne gândim că asta avea legătură
şi cu lagărele şi cu experienţa ca americani de origine japoneză.
UNIŢI PENTRU DREPTATE
COALIŢIA PENTRU DESPĂGUBIRI
Cererea pentru despăgubiri s-a intensificat.
Nu am câştigat, dar a trebuit să luptăm.
N-am simţit că scuzele erau de-ajuns.
Am cerut despăgubiri monetare.
„SCUZELE” NU-S SUFICIENTE!
Grupul nostru a cerut să se ţină audieri nu doar la Washington,
unde vorbesc învăţaţii şi legiuitorii, ci în locuri unde să vorbească poporul.
În 48 de ore, ni s-a spus să ne strângem lucrurile şi să plecăm.
N-am vrut ca ai mei copii să simtă ruşinea
de a fi respinşi de colegii lor americani.
Acest comportament crud şi inuman a avut loc
în frumoasele State Unite, nu în Gestapo, în Germania.
Greu de crezut, nu?
Asta le-a deschis ochii tuturor.
A fost prima oară când am auzit oameni vorbind despre lagăre,
oameni care arătau ca mama.
N-a apucat să-şi spună povestea,
dar eu voiam să fie spusă.
Familia mamei a fost alungată de la ferma ei din California
şi dusă în lagărul de concentrare de pe râul Gila, din Arizona.
Cred că, pe măsură ce am aflat tot mai multe,
am înţeles ce a însemnat asta,
cum au venit cei din prima generaţie aici
şi au reuşit să treacă peste toate nedreptăţile:
nu primeau cetăţenie, nu se puteau căsători,
nu puteau deţine pământ, n-aveau drept de vot.
Atâtea nedreptăţi, dar ei au rămas şi au fost duşi în lagăre
şi au pierdut totul.
Cum să mai continui după aşa ceva?
Viitorul mamei mele
a fost influenţat dramatic de lagăre.
Era plină de mânie, dar şi de mândrie,
care-i fusese însă zdrobită de lagăre.
Nu cred că am înţeles sau apreciat cu adevărat
profunzimea acelei pierderi.
Legile pe care sunt pe cale să le semnez
le oferă despăgubiri celor 60.000 de supravieţuitori.
Recunoaştem că s-au comis greşeli.
Ce am păţit noi au păţit mulţi alţi oameni.
Să fii închis sau alungat de pe pământul tău
nu e aşa de neobişnuit în ţara asta sau în lumea asta.
MARŞ PENTRU EGALITATE ŞI DREPTATE
Moştenirea luptei pentru despăgubiri este solidaritatea apărută.
SOLIDARITATE CU ORICE PREŢ
NE OPUNEM DETENŢIEI ILEGALE
Fiindcă schimbarea nu se petrece imediat.
MINORITĂŢILE TREBUIE SĂ FIE UNITE
Construim ceva nou, am pornit de jos,
iar asta ne va susţine pe termen lung.
Poate că eu nu voi mai fi aici, să văd rezultatul final,
dar noi acum încercăm,
ştiu că sună idealist, să schimbăm lumea, să schimbăm sistemele,
să schimbăm sistemele care nu servesc poporul.
ASIATICI ŞI INSULARI DIN PACIFIC ÎMPOTRIVA APARTHEIDULUI
CLIFF KAPONO - SURFER/CERCETĂTOR
Am câştigat premiul cel mare la un târg de ştiinţă la 16 ani.
Era un virus care făcea ravagii
pe malul nordic al O'ahu, în fermele de creveţi.
Aşa că am creat un experiment, un test COVID pentru virusul creveţilor.
Juraţii au întrebat: „Cine ţi l-a creat?” Am zis: „Nimeni. L-am creat eu la şcoală.”
Şi ei au zis: „Calificat.”
Am câştigat o excursie la târgul internaţional.
Uneori, e în Puerto Rico, alteori, în Germania.
Am zis: „Mă duc în excursie!”
Am întrebat unde se ţine. „În Arizona.”
Am întrebat: „Unde-i Arizona?”
Era aşa de cald şi de sufocant!
Busola internă îmi zicea că ceva nu-i în regulă.
Trebuia să îmi dau seama unde era Hawaii.
Mergeam cu însoţitorii la centrul de convenţii,
iar eu am ieşit din rând şi am luat-o la goană.
Însoţitorul a strigat: „A fugit!”
Am traversat cartiere, am trecut de oraş
şi am ajuns într-un fel de luminiş, înconjurat de munţi
în toate direcţiile, soarele era sus, iar din nas a început să-mi curgă sânge,
eram pe cale să leşin.
Mi-am zis: „Sunt pe moarte. Trebuie să ajung înapoi în Hawaii.”
Atunci am ştiut că nu pot pleca departe.
Când eram copil, ştiu că mergeam la şcoală
şi uram să stau în clasă. Mă gândeam: „Ce naşpa e!”
De cum suna clopoţelul, tata venea şi ne lua, ne ducea la plajă.
Atunci începeau studiile de fapt.
Tata ne trimitea pe plajă şi zicea:
„Bun, căutaţi alge diferite la mal!”
Apoi, se întorcea şi spunea că alga avea nume în hawaiiană,
dar avea şi un nume latinesc.
Era ora de ştiinţe.
Aşa şi cu surfingul.
Învăţam despre alge,
apoi ne luam plăcile de surfing şi plecam pe valuri.
Trebuia să înţelegem direcţia curentului, a vântului.
Cum se mişca nisipul? Ce era unduirea valurilor? Fluxul?
Joaca era plină de informaţii
care m-au învăţat să pun preţ pe ştiinţă.
Ştiinţa era ca o putere magică de a comunica cu lumea.
S-a ivit o ocazie ciudată
de a obţine un doctorat în chimie în California.
Să plec din singurul loc pe care-l ştiam şi să încep ceva nou,
un lucru pe care nu-l ştiam, ştiam doar că-i diferit.
Primul comentariu rasist
primit ca persoană hawaiiană a fost în California.
Mă contraziceam cu ceilalţi surferi
cu privire la locurile unde ar trebui să fac surfing, cu cine.
Erau multe reguli pe care nu le ştiam.
Un surfer s-a apropiat de mine şi a ajuns să mă împingă.
Mi-a zis: „Întoarce-te de unde ai venit!”
Am fost tare supărat.
I-am zis: „Omule, eu vreau acasă.
Nu vreau să fiu aici. Nu-s obligat să-ţi explic ţie.”
I-am zis: „Eu vin de la oceanul ăsta.
Tu de unde vii?
Voi ştiţi de unde veniţi?”
Am început să simt doctoratul ca pe o responsabilitate.
„Hawaiianul cu doctorat, trebuie să ne ajuţi.”
Parcă era o presiune să fiu cineva.
Eu vreau doar să fiu în ocean.
Aşa că am integrat tehnologia dezvoltată în laborator
într-un proiect pentru a încerca să văd
dacă există semnături moleculare detectabile în ocean,
care să ajungă la surferii din toată lumea.
Un ultim efort de a continua studiile.
Am fost contactat de un jurnalist, care mi-a luat un interviu.
Apoi am fost sunat de cei de la New York Times,
pentru prima pagină a secţiunii ştiinţifice.
MĂRILE NE ÎMBOLNĂVESC?
Interviuri şi apeluri de la NBC şi până la NPR şi Nat Geo,
instituţia supremă pentru tocilarii celebri.
A fost important,
fiindcă recunoaşterea globală
valida poveşti care nu erau doar ale mele, ci ale poporului meu.
Asta mi-a dat încredere să mă întorc acasă.
Casa mea îmi permite să fiu eu.
LISTA SELECTĂ:
15 POVEŞTI DIN DIASPORA ASIATICĂ ŞI CEA A INSULARILOR DIN PACIFIC
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă