Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Velik del Amerike me nikoli ne bo videl kot Američana.
Nimamo enotnega jezika.
Nimamo enotne religije, enotne identitete.
AZIJSKI AMERIČANI
PACIFIŠKI OTOKARJI DOMORODNI HAVAJCI
Ne razumem, zakaj sploh obstaja izraz "Azijsko-pacifiški otočani".
A-SEZNAM:
15 ZGODB IZ AZIJSKIH IN PACIFIŠKIH DIASPOR
Kdo si?
Kako vidiš sebe?
Kakšna je tvoja identiteta?
SANDRA OH IGRALKA
Sem azijska Američanka? Sem Kanadčanka?
Američanka?
Rada bi rekla, da gre za neko celoto,
ki je hkrati nič od tega ali pa vse to.
Velik del mojega razumevanja sveta,
zavedno in nezavedno, izhaja iz tega,
da sem Azijka v beli družbi.
Velik del tega boja in razumevanja
se verjetno začne prav pri tej identiteti.
Prava bitka se dogaja v notranjosti.
A najprej moraš skozi bolj očitne bitke,
ko te nekdo prosi za določen naglas
ali določen videz,
nato pa se moraš spopasti z notranjim zmajem.
Ko sem to zares razumela,
je začelo postajati manj pomembno.
UMETNIŠKA ŠOLA
Serija Fame
me je močno zaznamovala.
Zdelo se mi je, da obstaja prostor,
kjer lahko počnem to, kar si sama želim.
A to, da sem potem dejansko našla skupnost ljudi
s podobnim ozadjem in videzom,
je bil počasen proces.
Bilo nas je malo in bili smo zelo razpršeni.
Dan je bil na Havajih,
ker je tam snemal.
John Cho pa vedno nekje drugje.
Nikoli nismo bili skupaj.
Bilo je...
Sistem je bil nastavljen tako, da se počutiš osamljenega.
Odvisno, kako gledaš na to.
Vsak prostor te lahko nauči nekaj novega,
tudi če te tam nočejo.
Včasih so prav takšni prostori najboljši za učenje.
Kako obstajati v prostoru, ki te ne želi?
Ali te ne spoštuje?
To je bil drug čas.
Da polovica igralske zasedbe serije Talenti v belem ni bila bela,
je bilo nekaj posebnega. In bilo je skoraj, kot da...
Bolje, da o tem ne govorimo.
Dajmo, naredimo to in morda uspe.
"Mojbog, uspešnica je!"
Tako sem čutila takrat,
in upam, da je danes drugače.
Občutek takrat je bil:
poskusimo to neopazno spraviti skozi, naj nihče ne opazi,
in morda lahko živimo od tega.
Res upam, in vidim, in še vedno upam,
da je tak način razmišljanja že preteklost.
Zdaj me zanimajo le zgodbe,
kjer imajo liki tudi kulturno razsežnost.
Ne pa samo to, da hodim naokrog in jem kimči
in govorim o korejskih filmih.
Ni bistvo v tem, kajne?
Gre za to, da pokažemo nekaj,
kar je bilo prej prepovedano.
Zakaj? Ker je bilo takrat lažje prebavljivo
v prevladujoči, večinsko beli zgodbi.
Belih igralcev nihče ne vpraša:
"Kako je biti bel igralec pri dvajsetih?"
"Pri tridesetih? Pri štiridesetih? Pri petdesetih?"
Tega jih sploh ne sprašujejo, pa bi jih morali.
Nisem vedel, da si lahko v ZDA izbereš svoje ime!
YIA VANG GLAVNI KUHAR
Nihče mi tega ni povedal
in nisem vedel, da ga lahko spremeniš.
Veliko mojih azijskih prijateljev,
še posebej Hmongov, je to naredilo.
Jaz bi si izbral ime Optimus Prime ali nekaj podobnega.
To bi bilo res kul!
Hmongski kuhar nominiran za nagrado
Meni pa je bilo ime Yia.
WISCONSIN PUBLIC RADIO 13. FEBRUAR 2023
Ime Yia v našem jeziku hmong dobesedno pomeni železna ponev ali vok.
Hmong otroci so se iz tega norčevali: "Hej, kje je Yia?"
"Ne ta, tisti tam!"
Najmlajšemu bratu je ime Gong Hmong,
kar pomeni Božji blagoslov.
On je blagoslov, jaz pa ponev!
Rodil sem se v begunskem taborišču
na severu Tajske, imenovanem Ban Vinai.
V ZDA sem prišel
pri kakih štirih letih in pol.
Odraščal sem v majhnem mestu v osrednjem Wisconsinu,
kjer so bili skoraj vsi beli, in potem je bila tu še družina Vang.
Nisem hotel biti Hmong.
Odraščal sem dve življenji.
Beseda "meekah" v jeziku hmong pomeni Američan.
V šoli sem živel svoje meekah življenje, doma pa hmongsko.
Najpomembnejše mi je bilo, da se prilagodim.
Tudi oče nam je govoril: "Beri knjige.
Glej televizijo."
Ni hotel, da bi imeli hmongski ali azijski naglas.
Če govorim kot oni, če se obnašam kot oni
če poznam vse njihove popkulturne reference,
se mi ne bodo mogli smejati.
Ne bodo mislili, da sem čuden in da sem drugačen.
Hotel sem, da v šoli
moji meekah prijatelji, moji beli prijatelji,
moji ameriški prijatelji vedo, da sem Američan.
Da sem eden od njih.
To so bili moji prijatelji. Dobesedno so me prijeli za obraz
in mi raztegovali oči, da so bile bolj odprte,
in me spraševali: "A zdaj bolje vidiš?"
"Zdaj bolje vidiš?"
In to se mi je zdelo normalno.
Smejal sem se in rekel: "Mislim, da."
Predstavljajte si, da ste stari osem let,
in vam mama pripravi malico za v šolo.
Res se je trudila, da bi poskrbela za svojega sina.
Edini način, kako je to znala, je bilo kuhanje.
Potem pa greš na malico in se ti otroci posmehujejo,
da tvoja hrana smrdi in da nočejo sedeti ob tebi.
Veste, kaj sem naredil? Hrano sem vrgel stran,
da bi imel prijatelje in da bi bil kul.
Domov pa sem prišel in ji lagal:
"Ja, vse sem pojedel."
To je bil devetletni Yia.
20 let pozneje
pa me je bilo sram tistega otroka, ki ni znal bolje.
Če bi se lahko vrnil in mu rekel,
naj ne skrbi,
da mu bodo čez kakih 20 let pametovali o teh stvareh,
kako je ribja omaka super,
da so odkrili ostrigino omako,
ali pa da imajo doma sriracho.
Moji beli meekah prijatelji, ki danes govorijo:
"Ne vem točno, kaj sem jedel,
notri je bila pasta iz kozic,
in je bilo ful dobro."
Ja, stari, to je pri nas navaden torek.
Ko sem odraščal, so ob praznovanjih ali zabavah na dvorišču
vsi moški imeli s sabo deske
in velike sekače.
Vse smo rezali ročno
in potem polnili in delali klobase
skupaj s tetami, mamami in babicami.
Pomagali so kuhati riž ali rezance
ter zavijali in cvrli.
Fantje pa smo bili pri žaru.
Oče je držal klešče in jih predal meni.
Na ta trenutek se pripravljaš celo življenje,
da lahko pri žaru obračaš meso.
Spomnim se, da sem pritekel noter: "Mami, dišim po očetu!"
Smrdel sem po dimu in ognju
in se mi je zdelo kul.
S svojimi belimi ameriškimi prijatelji o tem nisem govoril.
Bežal sem pred tem poslanstvom.
Oče je imel zelo hudo nesrečo.
Morate vedeti, da je on moj junak.
Boril se je in preživel vojno.
On nas je pripeljal v ZDA.
Pomislil sem, da če oče umre,
gre z njim tudi njegova zapuščina.
Tisti dan je spremenil moj pogled na hmongsko hrano
in na to, kaj pomeni biti Hmong.
Mislim, da je moje poslanstvo,
da ohranjam našo zgodbo in našo hrano.
Ko to jem, me vedno znova poživi.
Nekaj je v hmongovski gorčici,
ki je kuhana s svinjskimi kostmi,
v tem prepletu pikantnosti, rahle grenkobe
in maščobe mesa,
ko se dotakne ustnic.
Če si Hmong, ta okus poznaš.
Nekaj posebnega je tudi
v sveži hmongovski kumari, ko ugrizneš vanjo.
In vsakič, ko poči v ustih,
me spominja na otroštvo, kako sediva z babico.
Reže mi kumaro naravnost z vrta.
In ko sem ugotovil, da sem to jaz,
sem hotel to deliti z drugimi.
Pogledaš žrtve tistih, ki so prišli pred teboj.
In potem vzameš to in predaš naprej.
Nekega dne se moraš žrtvovati za naslednjo generacijo,
da lahko zraste.
To pomeni biti Hmong.
Bežal sem tako daleč, da sem naredil krog.
Vrnil sem se na začetek.
In zato sem ponosen, da sem Hmong.
Če se kdo želi o tem pogovarjati,
mu z veseljem povem.
Če bi vprašali moje starše,
bi rekli, da sem veliko ugovarjala
in da sem bila zelo ukazovalna.
AMANDA NGUYEN AKTIVISTKA
V vietnamščini je največji kompliment za hčer
hiu tao, biti poslušna.
Nikoli nisem bila hiu tao.
POHOD ŽENSK V WASHINGTONU
Zelo zavračam idejo, da so Azijci in pacifiški otočani tiha skupnost.
To je stereotip, ki podpira mit o vzorni manjšini.
V naši zgodovini je ogromno azijsko-ameriških aktivistov.
A v učbenikih se o njih ne govori.
Moja babica je bila borka za svobodo proti Francozom v Vietnamu.
Prihajam iz družine, ki zna ugovarjati.
Ime mi je Amanda Nguyen.
NASILJE NAD ŽENSKAMI
Nikoli si nisem mislila, da bom doživela še večjo krivico
kot tisto, ki sem jo doživela na dan posilstva.
Na Harvardu sem študirala astrofiziko.
V zadnjem semestru sem bila posiljena.
Spomnim se, ko sem zapustila bolnišnico po končanem postopku,
in se še nikoli nisem počutila
tako osamljeno.
Plačali so mi taksi, da sem se vrnila v študentsko sobo, kjer so me posilili.
Šele po tej izkušnji
sem iz prve roke spoznala,
kako žrtve posilstva vedno znova doživljajo krivico.
Ko sem izvedela, da lahko moj dokazni komplet
uničijo po šestih mesecih, čeprav je zastaralni rok 15 let,
sem imela občutek, da me je ameriški pravosodni sistem izdal.
Takrat sem dojela, da imam izbiro:
lahko se sprijaznim s krivico
ali vzamem stvari v svoje roke.
Odločila sem se, da bom spremenila zakon.
Predlagala sem zakon z naslovom
"Listina pravic žrtev spolnega nasilja."
Zapoveduje, da je dokazni komplet treba shraniti.
Druga pravica je dostop do lastne zdravstvene dokumentacije.
In tudi pravica do policijskega zapisnika.
Preden so te pravice uzakonili,
so jih žrtvam po vsej državi odrekali.
Ko smo sprejeli zvezni zakon,
se spomnim, da sem šla na stopnice Lincolnovega spomenika
in zakričala na ves glas.
Imela sem občutek, da se je nekaj spremenilo.
Zame je bila to pravica.
Takšen občutek je bil.
Moja ljubezen do vesolja se je začela, še preden sem se rodila.
Moja družina je pobegnila iz Vietnama.
Da bi našli pot do svobode,
so za orientacijo uporabljali zvezde.
Mama je pobegnila s tremi družinskimi člani.
Mlajšo sestro, številko 11,
bratom, številko 3, in sinom, številko 2.
Ko so plavali do čolna,
so jih opazili
Vietkongovci z mitraljezi.
Mama se je obrnila k bratu in rekla:
"Moramo od tod, ali pa bomo umrli."
Prišli so do mednarodnih voda.
Potem pa jih je ujela nevihta in čoln je začel toniti.
Mimo je priplula velika ladja in jih rešila.
Vrgli so jim vrv, resnično rešilno vrv.
Vedno mi pravi, da pojdi korak za korakom,
daj eno nogo pred drugo.
Ko me ljudje vprašajo, kako to, da se upam upreti ameriški vladi
ali Združenim narodom,
se spomnim nje, kako je bežala pred stražarji in mitraljezi
ter plezala po vrvi v nevihti,
jaz pa moram samo poslati e-pošto senatorju.
Ko sem spregovorila o posilstvu, je bilo to močno stigmatizirano.
Prijatelji in družina so mi to odsvetovali.
Med njimi so bile tudi
druge mlade Azijke.
In razumem, od kod to prihaja.
Zato nikomur ne očitam, če misli,
da je za njegovo preživetje bolje molčati.
Želim, da ljudje vedo,
da je naše najmočnejše orodje glas.
Tega nikoli nisem obžalovala.
MI SMO PRIHODNOST
RISE ZA SPREMEMBO ZAKONA
DJ REKHA GLASBENICA
V življenju imam tri najljubše dneve.
Prvi je bil, ko sem spoznala partnerko.
Pocukrano, vem.
DJ REKHA PREDSTAVLJA
Drugi je bil SummerStage.
V CENTRAL PARKU
Najboljši dan v moji glasbeni karieri.
Tretji pa, ko sem po 14 letih
dobila parkirno mesto.
To je tipično za New York.
Kako se opredeljujem?
Odvisno, kje sem in kdo sprašuje, ker se identiteta spreminja.
Vsekakor sem DJ-ka, umetnica, kuratorka.
Identiteta je...
Zapletena stvar, ko se poglabljam v to.
Moja starša sta začela "uporniški zakon iz ljubezni"
v poznih šestdesetih v Indiji.
Pripadala sta generaciji razdelitve Indije.
Rodila sta se na območju, ki je danes Pakistan,
potem pa sta se preselila v Anglijo.
Nato smo se preselili v ZDA tik pred mojim petim rojstnim dnem.
Kaj sta starša želela, da postanem?
Ko sta izvedela, da nastopam kot didžej, jima ni bilo všeč.
Tega zagotovo nista hotela.
Mama je šla v Anglijo.
Tam je bila ena pesem zelo popularna.
Prinesla mi je kaseto.
To je bil album Malkit Singh Up Front.
Na njem je pesem, ki mi je zelo všeč.
V njej pojejo: "Ne bomo plesali na glasbo belcev."
To je kar poetično.
Za svoj šestnajsti rojstni dan
sem hotela prirediti bhangra zabavo.
In želela sem, da vsi nosijo indijska oblačila.
To je bilo čisto nasprotje sovraštva do sebe.
Bila sem na drugi strani.
In to je bilo dobesedno v naši kleti.
Ko sem začela didžejati,
sem se največ ukvarjala s skupnostnim aktivizmom.
INDIJCI SE BOJIJO NA ULICE
Bila sem del skupine, ki je nastala kot odziv
na val nasilja v Jersey Cityju v poznih osemdesetih,
ki ga je izvajala skupina po imenu "Dotbusters".
INDIJCA PRETEPLI ČLANI DOTBUSTERS
Denar smo zbirali z organiziranjem zabav.
SHOD PROTI RASISTIČNIM NAPADOM
Zame je bilo to neločljivo povezano:
ustvarjanje prostora, gradnja skupnosti in didžejstvo.
Ko sem začela vrteti glasbo, so bhangro povezovali
z nižjim razredom, z delavci, s taksisti,
z ljudmi, ki niso "profesionalci".
To je bila glasba iz Pandžaba.
Hotela sem ustvariti prostor, kjer rečemo: "Ne, gremo do konca."
Vrteli bomo pristno glasbo.
Ideja Basement Bhangre je bila: hočem vrteti to glasbo.
Obožujem hip-hop. Predvajajmo to.
Trajalo je nekaj časa, potem pa se je prijelo.
Do drugega poletja se je vrsta vila po ulici.
Ob sedmih smo odprli, nato pa je sledil plesni tečaj,
tečaj Basement Bhangre.
Ne delajte takšnih
kačjih gibov med plesanjem.
Kot da krotite kačo. To ni kul.
Ob polnoči je bilo noro.
Bilo je nabito polno.
Na koncu hočem samo, da pleše čim več ljudi.
To je moj cilj.
BASEMENT BHANGRA Z DJ REKHA
Veliko razmišljam o tem, da so projekti Basement Bhangre
lahko nastali samo v New Yorku.
Po 11. septembru je to postalo še pomembnejše,
še posebej za številne Sikhe, ki so imeli brade in turbane.
Po 11. septembru se je našim skupnostim dogajalo veliko hudega.
Organizirali smo dogodek 20. september,
devet dni po 11. septembru, in smo se spraševali, ali je res pametno.
Lastnik kluba je rekel: "Rekha, samo naredi to."
Takrat sem se naučila: zabava vedno mora biti.
Zabava mora biti.
Takrat sem zares dojela, da to ni samo zabava.
BASEMENT BHANGRA BREZPLAČNI PLESNI TEČAJ, 20. 9.
GLASBA: DJ REKHA VIZUALNO: LUZID
Rada delam z novimi izvajalci,
se učim od njih in oni od mene.
Vedno več Južnoazijcev ustvarja glasbo.
In to je vznemirljivo.
Nekaj glasbe je zanič, nekaj pa ima velik potencial.
Ko odpremo vrata, je naša dolžnost,
da povabimo še druge.
Super je, da Južnoazijci uspevajo
in postajajo vidni,
ampak vprašanje je, kje je naš prostor.
Ne moremo biti navdušeni samo zato, ker je nekdo na položaju.
Takšno splošno navdušenje nad močjo je zgrešeno.
In do tega moramo biti kritični.
Spregovoriti moramo proti zatiranju vseh ljudi.
CONNIE CHUNG NOVINARKA
Ko sem začela delati v informativnem programu,
sem pogledala okoli sebe in videla same belce.
Bili so moji šefi, sodelavci,
moji konkurenti, ljudje, ki sem jih intervjuvala, sami belci.
Vsakič, ko sem vstopila v redakcijo, sem bila osamljena.
Odločila sem se, da jih bom posnemala.
Začela sem se vesti kot oni.
Ta samozavest, občutek, da mi vse pripada, in strupen jezik.
Res sem veliko preklinjala.
In to ni šlo skupaj, ker sem bila videti
kot nežna rožica,
iz ust pa so mi letele same grde besede.
Kadar koli so mi rekli kaj rasističnega ali seksističnega,
sem jim vse takoj vrnila.
Šef mi je rekel: "Povej jim, zakaj sem te zaposlil."
In jaz sem rekla: "Ker ti lepo zlikam srajce."
Zdelo se mu je strašno smešno.
Hotel je, da vsem povem. Silil me je, da to ponavljam.
In sem si mislila: "Zakaj sem to rekla?"
"Se mi je zmešalo?"
Takšna sem pač bila.
Tako sem se spopadala s seksističnimi
in rasističnimi prasci.
Se opravičujem.
Moja starša sta rojena na Kitajskem,
imam tudi štiri starejše sestre, ki so vse rojene tam.
Jaz pa sem edina rojena v ZDA.
Niso bili navdušeni, da je še ena punčka.
Rodila sem se in odraščala v Washingtonu.
Ko sem se rodila,
je oče poklical iz bolnišnice in rekel: "Spet je punčka."
"Vi izberite ime."
Sestre so listale revije o filmih.
Rekle so, da bodo odprle na slepo.
In odprle so pri igralki Constance Moore.
Tako sem postala Constance, a vsi so mi rekli Connie.
Ko je mama prišla v ZDA,
ni znala ne brati ne pisati angleško, pa tudi kitajsko ne.
Pri osmih, devetih letih sem jo v bistvu jaz naučila brati.
Uporabljala sem svoje otroške knjige
in jo naučila, da se je znala podpisati,
da je lahko dobila državljanstvo.
Zanjo je bilo zelo težko.
Moje štiri starejše sestre so bile ukazovalne,
ves čas so samo govorile.
Jaz pa sem bila tiha in zadržana,
nikoli nisem odprla ust.
Družina je bila šokirana, da sem šla na televizijo.
WTTG5 NOVICE OB DESETIH
Sestre so dobesedno rekle: "Naša mala Connie, si lahko misliš?"
"Govori milijonom ljudi."
"Kdo bi si mislil, da naša mala Connie...?"
Jaz pa sem si mislila samo...
"Prosim."
Za moja starša je bila tragedija, da nista imela sina,
ker moraš po kitajski tradiciji imeti sina,
da nadaljuje družinsko ime.
Oče mi je pravzaprav dal nalogo.
V pismu mi je napisal:
"Morda pa boš ti nadaljevala družinsko ime."
Nezavedno sem to tudi naredila.
Nekega dne me je poklicala novinarka
Connie Wong in povedala, da je dobila ime po meni.
Vprašala sem jo, ali se heca.
Starši so jo vprašali: "Katero ime želiš,
zdaj, ko si v ZDA?"
Bila je stara tri ali štiri leta.
Videla me je na televiziji.
Rekla je: "Connie ali pa Elmo."
Ugotovila je, da obstaja cela generacija
azijskih deklet z imenom Connie.
Odločila se je, da bo o tem napisala članek
za mnenjsko rubriko The New York Timesa,
o vseh teh ženskah z imenom Connie.
Urednica fotografij je našla fotografinjo,
ki ji je bilo ime Connie Aramaki,
in ki je zbrala vse te Connie,
tako da so mi kar tekle solze.
Vsakič, ko pomislim na to, začnem jokati.
To je neverjetna zapuščina, za katero sploh nisem vedela.
Da obstaja toliko različnih Connie, ki imajo ime po meni, je noro.
Plavanje je del mojega življenja, odkar pomnim.
Ne spomnim se časa, ko ne bi bil v vodi.
SCHUYLER BAILAR ŠPORTNIK/AKTIVIST
Ker se nisem pogosto vedel kot deklica,
so me v ženskem stranišču ali garderobi
zbadali zaradi videza.
"Nisi prava punca ali pa si fant, ki se oblači v punco."
Zato sem se preoblačil kar v avtu.
V žensko garderobo sem vedno šel brez majice in v kopalkah,
to je bila nekakšna vstopnica,
da me tam ne bi zbadali, da nisem prava punca.
Ko sem tuhtal o spolni identiteti, sem si mislil:
"Mogoče pa res nisem ženska."
Mogoče sem moški.
Potem pa sem pomislil: "Mojbog, kaj pa šport?"
"Kaj bo potem z mojim plavanjem?"
Kako naj združim to, da sem športnik
in hkrati trans oseba?
Še vedno sem se zavezal, da bom po koncu terapije
plaval za Harvardovo ekipo.
Ko sem to povedal trenerki, je rekla, da ne ve,
ampak da bomo že našli rešitev.
V tistem letu so mi ponudili mesto
v moški ekipi, ker je trener rekel:
"Če se identificiraš kot moški, plavaj z nami."
PLAVANJE IN SKOKI V VODO
Imel sem srečo, da sem imel takšno podporo
svojih trenerjev, s katero sem lahko postal
samozavesten trans moški v moški ekipi.
Ko sem razkrival, da sem trans,
sem se naveličal, da moram vsem posebej razlagati.
Zato sem objavil daljšo objavo na Facebooku:
"Živjo vsem, sem transspolen."
"Tukaj je nekaj informacij o tem, kaj to pomeni."
"Plaval bom za moško ekipo."
Tako sem povedal vsem naenkrat.
Imam tri korejske stare starše.
Halmeoni, hal-abeoji, mojo babico in dedka,
starša moje mame.
Imam pa še prateto, keun-imo.
Halmeoni ima Facebook,
zato sem jo pred objavo blokiral.
Imava tudi skupne prijatelje, zato sem rekel:
"Prosim, ne povejte ji."
"Povedal ji bom, ampak potrebujem čas."
Približno mesec dni sem ji pisal pismo.
"Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo, to vam govorim, ker vas imam rad."
"Ker vas globoko spoštujem in vas želim v svojem življenju."
Z mamo sva se zelo bala.
Morda ne bova več stopila v to hišo.
Morda se ne bo odpovedala samo meni, ampak tudi moji mami.
Sedli smo za kuhinjsko mizo.
Prebral sem jim pismo.
Na koncu sem rekel: "Rad vas imam."
In potem sem čakal.
Dedek je prvi reagiral.
Začel je počasi ploskati in rekel:
"Torej si se zdaj razkril?"
Bil sem šokiran, da pozna ta izraz.
Čestital mi je.
Z mamo sva ostala brez besed.
Keun-imo me je stisnila za roko
in šla skuhat čaj. S tem je pokazala ljubezen.
Halmeoni, katere sem se najbolj bal,
me je strogo gledala in rekla:
"Saj sem vedela."
"Lahko si fant, lahko si moški,
ampak hčere skrbijo za starše."
"Še vedno je tvoja dolžnost, da skrbiš za starše."
Seveda sem se strinjal.
To frazo, bumo-hyodo, skrbeti za starše,
imam celo tetovirano v babičini pisavi pod brazgotino operacije,
tik ob srcu.
To je moj poklon njej
in vsem močnim ženskam iz moje družine.
Moja halmeoni je iz Severne Koreje.
Pri trinajstih je z mamo peš prišla iz Pjongjanga v Seul,
tik preden se je Koreja razdelila.
Prehodila je dolgo pot,
da bi lahko vzgojila mojo mamo.
To je nekaj globokega, kar nosim v sebi,
in tetovaža to simbolizira.
Ko sem odraščal, so mi pogosto govorili
zelo neprimerne stvari o mojem videzu.
"Otroci mešanih ras so najlepši."
"Tako eksotična si."
"Azijke in belke so najbolj seksi."
To so govorili odrasli, vrstniki in učitelji.
Komentarji, ki so me zreducirali na videz
in v sebi nosili rasizem in mizoginijo.
Potem sem šel skozi tranzicijo.
Zdaj me svet vidi kot azijskega moškega.
Izkušnja je povsem drugačna.
Zdaj imam občutek, kot da sploh ne obstajam.
Pogosto mi govorijo, da nisem dovolj "moški".
Veliko ljudi vidi vzhodnoazijske moške kot ženstvene, podrejene ali šibke.
Na enak način gledajo tudi na trans moške.
Moja moškost je samo moja.
In če je ne vidiš ali si jo razlagaš po svoje, je v redu.
Misli, kar hočeš o moji moškosti, ampak jaz vem, kdo sem.
Moja rasna identiteta in moja trans identiteta
sta me prisilili, da to oporo najdem sam.
Danes to vidim kot nekakšno prednost.
KUMAIL NANJIANI KOMIK/IGRALEC
Najbolj živčen sem, ko nekdo pride k meni
in reče: "Ful si mi bil všeč v..."
In tisti premor, preden pove, kar je mislil,
je najbolj napet trenutek.
Če rečejo Harold in Kumar, je še v redu.
To je bilo deset let, preden sem začel s stand-upom.
In to se dogaja vsem nam.
Hasanu, Azizu,
Kalu, Hariju.
Vsem.
Vedno rečem isto, ko nekdo reče:
"Super si bil v Teoriji velikega poka."
"Ne, nisem pravi."
Ja.
To zna biti kar nerodno.
Hej, kako ste?
S stand-upom sem začel takoj po 11. septembru.
Ravno sem si kupil Xbox.
Ko sem stopil na oder, sem čutil napetost v publiki.
Kot da razmišljajo: "Bo to omenil?"
Trudil sem se, da ne bi.
Ampak ni šlo. Moral sem.
Ko sem stopil na oder, recimo v kakšnem baru,
so me vsi malo napeto gledali
in sem rekel: "Hej, jaz sem iz Pakistana."
"Mi smo dobri fantje." To sem rekel.
"Kje je Osama?"
To sem slišal nekajkrat.
Po dveh ali treh takih primerih
sem vedel, da ne bodo osamljeni primeri.
To se bo ponavljalo.
Zato sem si moral pripraviti replike na pamet.
Na odru so mi rekli terorist, jaz pa sem rekel:
"Če sem terorist,
se res hočeš prepirati z mano?"
"Kje je Osama?" "Ne vem.
Na sestankih ga že dolgo nisem videl."
Nekdo nekaj reče, ti daš repliko,
in publika nenadoma eksplodira.
Navdušeni so. Na tvoji strani so.
Izvedel sem, da se ena misija v novem Call of Dutyju
imenuje Karači. Po mestu, kjer sem odraščal.
To je zame čudno.
Kot da je moj domači kraj postal bojišče.
Koliko točk lahko nabereš?
Še vedno ugotavljam, kdo sem.
Še vedno ne vem.
Vprašali ste me, kako se opredeljujem.
Rečem: Pakistanec.
Wikipedija pravi: pakistanski Američan.
Ne vem točno, kaj to pomeni.
Ne počutim se povsem kot Pakistanec, ker to ni več moj dom.
In ne počutim se kot Američan, ker pripadnost
v skupini temelji na tem,
da te drugi vidijo kot člana.
In razumem, da me velik del ZDA nikoli ne bo videl kot Američana.
Zato se ne počutim kot Američan.
Najti moraš nekaj, kar je res samo tvoje.
Ko sem bil majhen, sem oboževal filme in televizijo.
Filme, TV, videoigre.
Na neki točki sem gledal filme vsak dan.
Vojno zvezd, Zvezdne steze, Gremline, Izganjalce duhov,
Indiano Jonesa in podobno.
Gledal pa sem tudi veliko bollywoodskih filmov.
Ta podoba močnega,
molčečega moškega, ki nikoli ne pokaže žalosti ali strahu,
je velik del Bollywooda.
In odraščal sem z občudovanjem tega,
ideje stoičnega moškega, ki skrbi za družino
in obračuna s slabimi fanti.
Kasneje sem ugotovil, da je bila ta predstava moškosti
zame zelo škodljiva.
Ne smeš biti žalosten,
ne smeš se bati, in jeza naj bi bila edino "moško" čustvo.
Danes na odru govorim o tem,
da je razumevanje svojih občutkov
in njihovo izražanje pravzaprav moč. Jeza ni nujno moč.
Da priznaš, da te je strah, je tudi moč.
Ko nastopam,
želim biti nekdo, ki je videti kot jaz
in govori o teh stvareh.
Čeprav sem uspešen in imam srečo,
so v meni še vedno stvari,
ki me strašijo.
MADELYN YU MEDICINSKA SESTRA
V ZDA sem prišla konec sedemdesetih
in šla naravnost v Kansas City.
Na letu s Filipinov
mi je ženska poleg mene rekla: "Vi ste moja prva Azijka."
To je rekla z zelo zaničevalnim tonom,
zato sem ji vrnila, verjetno ne najbolj vljudno:
"Vi pa ste moja prva neumnica."
Do Kansas Cityja je bilo potem tiho.
V 70. in 80. letih je močno primanjkovalo medicinskih sester.
Bolnišnice iz vseh delov ZDA
so hodile na Filipine in v Manili zaposlovale,
kolikor sester so lahko.
Kar sem na Filipinih zaslužila v enem letu kot glavna sestra
na intenzivni negi,
sem v ZDA zaslužila v enem mesecu.
Moja zgodba ni nič posebnega.
Takšne so zgodbe mnogih filipinskih sester,
ki so prišle sem v iskanju boljšega življenja za svoje družine.
Ko sem prišla v ZDA, sem bila stara 25 let.
Za sabo sem pustila moža in prvorojenca.
Star je bil le nekaj mesecev.
Vsak mesec sem domov pošiljala pol plače.
Zelo sem pogrešala dom.
Bila sem zelo osamljena.
Doma imamo pesem "Manila, Manila."
Nekdo jo je zavrtel na božični zabavi
in planila sem v jok.
Mož in štirje otroci so se mi pridružili v ZDA
in ustalili smo se v New Jerseyju.
Upokojila sem se leta 2019, po 46 letih dela kot medicinska sestra.
Novembra 2020 sva načrtovala moževo upokojitev
in potovanje po svetu.
Izredne novice o širjenju koronavirusa.
V ZDA je zdaj potrjenih vsaj 19 smrti.
Marca 2020 sva gledala televizijo,
mož pa je kot običajno zadremal.
Nato smo se z otroki pogovarjali prek FaceTima, ker se nismo mogli več družiti.
Rekli so mi, da oče ne izgleda dobro.
In takrat se je začela moja mora.
Sprejeli so ga v bolnišnico, kjer sem delala.
Nekaj dni pozneje so še zame morali klicati reševalce.
Tudi jaz sem imela kovid.
"Kdo bo skrbel za moža, ko pride domov?"
"Jaz moram poskrbeti zanj."
"Zato moram preživeti."
Bil je veliki teden, jaz pa verjamem v moč molitve.
Na veliki petek sem začutila notranjo moč.
Na velikonočno nedeljo sem skozi okno zagledala mavrico
in si rekla: "Preživela bom."
Moj mož je bil že tretji teden intubiran na intenzivni negi.
Zdravniki so me obveščali, katera zdravila bo prejel
in da bo priključen na ventilator. Vedela sem, kaj sledi.
Ne pozabite, da sem delala na intenzivni negi.
Ko so omenili določeno zdravilo,
me je zabodlo v srcu.
Zadnje tri ure njegovega življenja sem ga lahko držala za roko.
Duhovnik ga je blagoslovil, molili smo rožni venec,
otroci so se z njim pogovarjali prek videoklica, jaz pa sem mu zašepetala:
"Lahko greš, dragi, v redu je."
Kako greš naprej?
Vsak dan molim zanj.
Vsak teden ga obiščem in mu prinesem rože.
Danes sem srečna babica šestih.
Vračam se na Filipine, obiskujem sorodnike
in sodelujem v zdravstvenih misijah.
Vedno rečem v filipinščini:
"Ung hindi maronong sap ang hinding, ah hindi mararating saparo on ang."
"Če se ne ozreš nazaj, od kod prihajaš,
ne boš nikoli dosegel cilja."
Imamo samo eno življenje. Izkoristite ga.
Če odraščaš reven, imaš večjo motivacijo za uspeh.
HAROON MOKHTARZADA PODJETNIK
Ko je zapadel sneg in ni bilo šole,
sem zbral prijatelje in rekel: "Gremo kidat."
Za denar smo kosili travo.
Naučil sem se nekaj trikov in začel nastopati kot čarodej.
Samo malo jih moraš premešati.
21:08, 5. december 1993
Res je. Vse je povezano.
V knjižnici sem nabral več sto dolarjev kazni.
Zato sem jim ponudil, da nastopam kot čarovnik.
Da mi izbrišejo dolgove.
In so jih.
Rekli so mi "Haroon Grozni."
18:03, 17. oktober 1993
Na dan mojega rojstva so Rusi napadli Afganistan.
Tam smo bili tri leta.
Očeta so aretirali, ker je podpiral odporniško gibanje.
Ko so ga po šestih mesecih izpustili iz zapora,
smo se odločili, da moramo oditi.
Družina Mokhtarzada je bila prej precej premožna.
Valuta je izgubila vrednost, afgani pa ni bil več nič vreden.
Popoln kolaps.
Ko smo prišli v Ameriko,
smo se preselili v dvosobno stanovanje starih staršev
v Marylandu.
Šest nas je bilo, plus stara starša.
Ne vem, kako smo sploh shajali.
Bili smo natlačeni.
Skoraj ničesar si nismo mogli privoščiti.
Spomnim se, da sem imel subvencionirano kosilo.
Pred kosilom so otroke ločili.
Nato so te poklicali in odkljukali na seznamu.
Ko sem prešel na delno subvencionirano kosilo, sem si mislil: "Bolje nam gre."
Odraščal sem z zavedanjem,
da moji ljudje prestajajo hudo stisko.
Mama nam je vedno govorila, da imamo srečo
in da moramo narediti največ, kar lahko,
ker bi milijoni zamenjali mesto z nami.
To je močno vplivalo na mojo ambicioznost.
V srednji šoli sem delal prakso v marketinškem podjetju.
Tam so me naučili izdelovati spletne strani.
Prodajali so jih podjetjem za tisoče dolarjev.
In tako sem spoznal, da bo vsako podjetje in morda vsak posameznik
potreboval spletno stran.
Kaj pa, če naredimo orodje, ki ustvarja spletne strani?
Tako je nastala ideja za FreeWebs.
Če imaš brate, ki znajo programirati, je to velika prednost.
Navdušil sem jih nad to idejo.
Webs smo začeli razvijati, ko sem bil absolvent na Univerzi Maryland.
Potrebovali smo fizične strežnike,
na katerih je vse teklo.
Selili smo jih iz doma v stanovanje, nato v omaro.
Nekega dne smo imeli izpad.
Vse se je sesulo.
Na tem strežniku gostuje sto tisoč strani, pa se ne zažene.
Nismo mogli zagnati sistema. To bi bil konec podjetja.
Na koncu smo poklicali Dell in rekli so:
"Včasih težavo povzroča prah."
"Odprite računalnik, iztaknite kabel in pihnite vanj
kot v star Nintendo modul,
nato ga znova priključite in vklopite."
Odprli smo ga, iztaknili kabel, pihnili vanj
ga dali nazaj, vklopili in vse je spet delovalo.
Tam se je razcepilo vesolje.
Ena pot bi bila povsem drugačna.
Naša prihodnost je visela na nitki in je bila odvisna od prahu.
Starša sprva nista razumela,
kako uspešni postajamo,
dokler jima nismo povedali, za koliko smo prodali podjetje
deset let po ustanovitvi.
Podjetje smo prodali za skoraj 120 milijonov dolarjev.
Z brati smo sedeli za računalnikom
in osveževali stanje na računu.
Naenkrat se je pojavilo veliko več ničel.
Takrat je postalo resnično.
"Za mojo družino je poskrbljeno."
18:03, 17. oktober 1993
Pri naslednjem startupu
sem ugotovil nadležen problem:
da sploh ne veš, za katere naročnine plačuješ.
Tako je nastal Truebill.
V tehnološkem svetu obstaja izraz "samorog".
To je podjetje, ki je vredno več kot milijardo.
Prodali smo ga za skoraj 1,3 milijarde.
"In kaj naj zdaj naredim, da bom vreden tega,
kar mi je bilo dano?"
Dosegel sem že dovolj v življenju.
Povedal bom, kar mislim, in ustvarjal prostor,
da bo muslimanska skupnost slišana.
Zato vlagam v neodvisno novinarstvo.
Zato skušam pomagati z dostavo nujnih prehranskih paketov v Gazo.
Zato sem pomagal financirati in podpreti šolo za sirote
v Afganistanu.
In opozarjam ljudi na Twitterju,
ko menim, da niso iskreni ali širijo dezinformacije.
Če jaz po vsem tem uspehu, ki sem ga dosegel v tej državi,
ne morem govoriti o tem, kdo bo?
Kdo potem lahko?
TAMMY DUCKWORTH SENATORKA
Spomnim se vojske.
Kot mlada častnica sem bila na pilotskem usposabljanju.
Vojska je objavila podobo,
kako naj bi bil videti idealen častnik.
Izklesan, svetlolas moški s kvadratno čeljustjo.
Pomislila sem, da takšna ne bom nikoli.
Dobesedno sredi misije sem bila ranjena in evakuirana iz Iraka.
Spomnim se udarca.
In kako sem obupano poskušala pristati.
Razneslo mi je noge in odtrgalo roko.
Vsakič, ko sem prišla k zavesti,
sem poskušala pilotirati, omedlela, se zbudila in spet poskušala leteti.
Čutila sem zmedo, bolečino in obup,
ker sem mislila, da sem jaz kriva in da sem kot pilotka
in kot častnica odpovedala.
Pozneje so mi razložili,
da sem vse dala od sebe, da bi zaščitila svoje fante.
In od takrat sem v redu.
Samo da sem opravila svojo dolžnost kot vojakinja.
Ko sem prvič kandidirala za senat,
in govorila o tem, da sem hči ameriške revolucije,
me je nasprotnik posmehljivo pogledal in rekel:
"Seveda, tvoji starši so prišli iz Tajske,
da bi se borili z Georgeem Washingtonom."
Kot da to sploh ni mogoče, zato sem ga morala popraviti.
Rekla sem mu, da so se moji predniki borili za Washingtona.
Sem napol belka, napol Vzhodnoazijka.
Moja mama je etnično Kitajka, a je rojena in odraščala na Tajskem.
Zato se opredeljuje kot Tajka.
Usoda je bila.
Moja starša sta se spoznala zaradi vietnamske vojne.
Oče je bil v Aziji zaradi vojne v Vietnamu
in se je zaljubil v mojo mamo.
A on jo je tudi poročil, za razliko od mnogih drugih.
Še danes dobivam pisma mešanih tajsko-ameriških otrok moje starosti:
"Lahko pomagate najti očeta?"
"Ime mu je bilo Bob, bil je narednik v vojski."
In to mi para srce.
Odraščati po vietnamski vojni v jugovzhodni Aziji
kot mešani amerazijski otrok ni bilo lahko.
Če oče ne bi ostal z nama, ne jaz ne mama
ne bi imeli prihodnosti,
ker so vsi vedeli, da sem otrok vojaka.
Drugi otroci so mi govorili, da sem velika in nerodna,
ker sem bila višja od drugih.
"Ti in tvoj oče smrdita po siru."
V svoji koži sem se začela počutiti dobro šele,
ko sem se preselila na Havaje.
Na Tajskem bi mi rekli luk khrung.
"Luk" pomeni otrok, "khrung" polovica, torej "pol otrok".
Na Havajih pa si "hapa", kar lahko pomeni "polovica"
ali tudi "mešan", ima pa pozitiven prizvok.
Tam sem prvič zares začela graditi svojo identiteto.
V srednji šoli je oče izgubil službo
in družina je zdrsnila v revščino.
Z mamo sva mu rekli, da pojdimo v ZDA.
Mama ni mogla z nama, ker še ni imela dovoljenja za bivanje
in ni imela vizuma,
poleg tega si nismo mogli privoščiti potnih stroškov.
Ko sem sedla na letalo s Tajske na Havaje, mi je rekla,
da moram prevzeti odgovornost.
Morala sem nadomestiti mamo, a smo komaj shajali.
Ničesar nismo imeli.
Nekega dne sem se hudo sprla z očetom in rekla:
"Nisi več glava družine, ker ne moreš poskrbeti za nas."
"Poiskala si bom službo."
Odšla sem na plažo Waikiki in za denar delila letake turistom.
To je bil naš prvi pravi dohodek.
Prodajala sem vrtnice,
in "nategovala" turiste pri odbojki na mivki.
Pretvarjala sem se, da sem navadno lokalno dekle
in sodelovala s tipom, ki je turistom rekel,
da bo igral z mano proti njim.
Jaz pa sem se delala, kot da me je naključno izbral.
Bilo je kot naša verzija filma Driblerja pod košem.
Običajno smo igrali za pet dolarjev.
Bila sem res dobra.
Nikoli v življenju nisem delala bolj kot takrat, ko sem bila revna.
Vsak dan sem bila izčrpana.
Oče tudi.
Če lahko vsaj malo pomagamo
in ljudem damo malo prostora, da zadihajo...
To so politike, ki jih danes podpiram.
USTAVIMO VOJNO PROTI ŽENSKAM
Ne vidim se kot nekoga, ki bi bil nekaj posebnega.
Samo znašla sem se in poskušala preživeti.
Do konca življenja sem hotela biti pilotka helikopterja.
V politiko sem zašla po naključju,
ker me je jezilo, da ne skrbimo za veterane.
Nisem skušala ničesar doseči
in prvič sem izgubila volitve.
Zdaj me imajo za zelo uspešno,
ampak sama se vidim kot nekoga, ki je samo
poskušal preživeti in narediti naslednji korak.
Verjetno je to zelo azijsko.
BOWEN YANG KOMIK
V Skalnem gorovju smo obiskovali
kitajski krščanski tabor.
Otroci so bili smešni, kul in precej razposajeni krščanski najstniki,
ki so igrali kitaro in se dajali dol.
Jaz nikoli nisem bil del tega.
Moj "kapital" v takih situacijah je bil humor.
V nekem skeču sem moral igrati Austina Powersa
in ga posnemati.
Mislim, da sem rekel: "Ja, punči."
In cela soba je izbruhnila v smeh.
Rekel sem si: "To hočem početi do konca življenja."
V kleti sem gledal SNL, MADtv in podobne oddaje.
Bil sem obseden.
To je postalo moja identiteta,
bil sem v igralski skupini v srednji šoli, hodili smo v center
v gledališče Bovine Metropolis v Denverju,
kjer sem nastopal s 33-letnimi alkoholiki.
Pri petnajstih sem si okoli tega gradil življenje.
To sem tudi zelo zadržano govoril drugim, predvsem staršem.
Poskušal sem jim to predstaviti kot nekaj sprejemljivega.
Z nobene perspektive ni imelo smisla, da bi šel v šovbiznis,
ko pa so ves čas govorili: "Za tebe smo žrtvovali vse."
"Zakaj bi se ukvarjal z improvizacijo?"
En trenutek sem bila jaz, Cristina Yang, potem pa sem naenkrat
lagala zanj, ogrožala svojo kariero,
pristala na poroko, nosila prstan in postala nevesta.
Sandra Oh mi je bila tako všeč v Talenti v belem, da sem si rekel:
"Grem na NYU študirat kemijo in medicino,
ker hočem biti kot Cristina Yang."
Vztrajal sem pri tej poti do konca.
Šlo je za to,
kaj sem videl v medijih
in kaj se je staršem zdelo varno zame.
Spomnim se, ko sem drugič opravljal sprejemnega za medicino
in sem odnehal
kar sredi testa.
Poklical sem starše in rekel, da ne morem.
"Ne vem še, kaj bom počel, ampak bom ugotovil."
"A tole ni zame."
Avdicija za Saturday Night Live je trajala več let.
Moj agent je rekel: "Čas je za SNL posnetke."
Posnameš pet minut likov in imitacij in jih pošlješ.
Nisem imel veliko znanih Azijcev, ki bi jih lahko imitiral.
Delal sem imitacijo Kena Jeonga, inštruktorja SoulCycle
in imitacijo Michiko Kakutani.
Na koncu sem kričal na ves glas,
kako je Jeffrey Eugenides totalno zanič pisatelj ali nekaj takega.
Samo eksperimentiral sem z različnimi avtorji
in literarnimi liki.
Na nek čuden način sem šel po svoji svobodni poti.
In rekel sem si: "To bom vzel kot vajo in delal, kar hočem."
"Tega nihče ne bo videl in nikoli me ne bodo najeli."
"Samo zabaval se bom."
Istega poletja,
ko sem poslal posnetek za SNL,
sem dobil vlogo v pilotu Awkwafina Is Nora from Queens
Snemali smo v kitajski restavraciji.
Bila je večerja, jedli smo azijske gobe,
račko in ocvrt riž.
Tam smo bili jaz, B.D. Wong, Awkwafina in Lori Tan Chinn,
tri različne generacije azijskih igralcev.
To je bil zares prelomni trenutek,
da sem bil na setu z drugimi Azijci in nikomur nisem polagal računov,
ni mi bilo treba opravičevati, zakaj sem tam,
nisem bil stranski lik ali samo za okras.
Res smo razumeli drug drugega.
In mislim, da sem ta občutek udobja in samozavesti
prenesel v svojo zadnjo avdicijo za SNL.
Med snemanjem Nore from Queens
sem dal telefon asistentu in rekel: "Če kliče številka 212,
ustavite snemanje, ker moram sprejeti klic."
Zazvonilo je.
BOWEN YANG AZIJSKI ČLAN ZASEDBE
Ponudili so mi mesto v ekipi SNL.
Zame je skoraj poetično, da se je to zgodilo ravno na snemanju Nore
z Awkwafino in z drugimi Azijci,
ko se je v mojem življenju vse spremenilo
in potegnilo za sabo še vse ostalo.
Ja.
MANNY CRISOSTOMO FOTOGRAF
Dobil sem pripravništvo pri Pacific Daily News.
ČASOPIS NA GUAMU
Prišel je nov odgovorni urednik.
KJER SE ZAČNE AMERIŠKI DAN
Rekel sem: "Komaj čakam, da lahko tri ali štiri mesece
brusim svoje novinarske veščine."
ZALOG ZMANJKUJE GROZI POMANJKANJE VODE
Pogledal me je in rekel: "Pogledal sem tvoje članke
in mislim, da nisi dovolj dober novinar."
Mojbog.
Oboževal sem novinarstvo.
Hotel sem ostati v tem poklicu.
Vprašal me je, ali imam izkušnje kot fotograf.
Rekel sem, da sem fotografiral za šolski letopis.
Dobil sem vračilo dohodnine,
mama pa mi je kupila fotoaparat na vojaški bazi,
in takrat sem začel fotografirati.
Delal sem kot pomočnik v fotolaboratoriju.
Vsake toliko
so uredniki prišli v oddelek.
Sam sem bil tam in rekel: "Nekdo prinaša
čudno deformirano sadje in zelenjavo."
"Jih lahko fotografiraš?"
Fotografiral sem nekoga, ki je držal zraščeni meloni.
DVOJČKA
Ogromne kumare in deformirane buče.
LIFESTYLE VELIKI MANGI
Tematika nenavadnega sadja in zelenjave je bila moj prvi projekt.
Zapustil sem Guam, da bi študiral fotografijo na celini.
Bil sem v poznih dvajsetih.
Nekaj novinarjev je eno leto delalo
na projektu o mladoletniškem pravosodju v Michiganu...
DAJTE SISTEMU PRILOŽNOST
...in njegovih pomanjkljivostih.
Pri tem projektu sem bil glavni fotograf...
MLADOLETNIKI IZGINILI
... za Detroit Free Press.
Potem pa sem si mislil,
da bi naredil nekaj v zvezi s srednjo šolo.
Leto dni sem se posvečal temu.
Izbral sem to šolo.
Bila je v jugozahodnem delu Detroita,
kjer so zaprli veliko tovarn, zato je bilo veliko brezposelnosti.
Hodil sem v razrede.
Fotografiral sem športnike, in dijake, ki so pustili šolo.
Fotografiral sem tudi noseče najstnice.
Spomnim se maturantskega plesa in občutka, kot da sem ponosen oče.
Bili so kot moji otroci, vsi urejeni,
in res lepi. Zelo sem bil ponosen.
Zgodbo smo objavili in nominirali so me za Pulitzerjevo nagrado.
Spomnim se, da sem poklical mamo.
"Živjo, mami, nominiran sem za Pulitzerjevo nagrado,
to je res velika stvar."
"Verjetno ne bom zmagal, ampak samo, da veš,
prišel sem v finale."
Rekla mi je, da naj ne skrbim,
in da bo šla v cerkev sv. Juda in prižgala svečo zame.
Nekaj dni pozneje sem dobil nagrado.
PULITZERJEVA NAGRADA
Ljudje me sprašujejo: "Kako dobiš Pulitzerja?"
Rečem jim: "Poskrbi, da gre mama v cerkev sv. Juda na Guamu
in prižge svečo."
PONOSNI NA PULITZERJA ŽE SEDMIČ!
NAJUGLEDNEJŠI ČASOPIS V DETROITU
Tu sem pravkar dobil nagrado.
Bil sem na vrhucu kariere, a me je strašno vleklo domov.
Avtohtoni prebivalci Gvama so Čamorci.
V čamorščini imamo besedo mahålang.
Pomeni hrepenenje, domotožje.
Želja, da bi spet dihal zrak svojega otoka.
O tem sem govoril s prijateljico, ki je rekla:
"Ta občutek lahko ublažiš samo tako, da nekam pripadaš."
Zato sem si zadal ta cilj,
da bom poiskal druge Čamorce in povedal njihove zgodbe.
Na svetu nas je približno 250.000 Čamorcev.
To je moja misija in moja strast,
da fotografiram prav vsakega od njih.
Preživeli smo.
Preživeli smo kolonialne sile, od Španije do ZDA,
in okupacije, recimo japonsko.
Vzdržljivi smo.
GVAM
To želim dokumentirati.
NERGIS MAVALVALA ASTROFIZIČARKA
Igrala sem skvoš.
Na podiplomskem študiju na MIT-u ni bilo ženske ekipe za skvoš,
zato sem morala igrati v moški ekipi.
In v bistvu mi je to dalo neko skrivno zadovoljstvo,
ko sem stopila na igrišče z moškim, ki me je pogledal
in videl to majhno žilavo punco,
in rekel: "Tole bo pa enostavno."
Niso imeli pojma, kako dobro igram skvoš.
Zmaga takšne tekme mi je pomenila več
kot katera koli druga.
Del mene uživa v tem,
da sem avtsajder.
V pakistanski družbi je prisotna močna želja,
da ima vsaka družina sina.
In ko so radovedni ljudje mojo mamo spraševali,
ali si ne želi sina,
je odgovorila: "Zakaj? Saj imam Nergis."
Odraščala sem v Pakistanu.
Zame je bilo to zelo zanimivo okolje.
Odraščala sem v zoroastrijanski družini,
hodila sem v katoliško šolo v izrazito islamski državi
in sama sem bila že od otroštva zelo izrazita ateistka.
To je bil stalen preplet različnih svetov.
Sporočilo staršev je bilo: "Tukaj zate ni prihodnosti."
"Moraš v tujino."
"Nimamo denarja, da bi te poslali tja."
"Edina možnost je štipendija,
ostalo je na tebi."
To so bile sanje.
To je bolj kot kar koli drugega
spremenilo moje življenje.
Nekaj časa sem mislila, da bom zdravnica.
Seveda je to tipično za azijske družine.
Lahko si opravljal le peščico poklicev.
Lahko si zdravnik, inženir
ali pravnik. Prepočasi berem za pravnico.
Nisem prenesla seciranja živali,
zato medicina ni prišla v poštev.
Ostal je inženiring. A nato sem na fakulteti odkrila še nekaj,
da si lahko tudi raziskovalec,
ki postavlja vprašanja, na katera nihče nima odgovora.
In prav ti si lahko tisti, ki najde odgovor.
Lahko si znanstvenik in sodeluješ pri odkritjih.
Leta 2015 nam je prvič uspelo
neposredno zaznati gravitacijske valove trka dveh črnih lukenj.
To je bila napoved Einsteinove splošne teorije relativnosti
sto let prej, mi pa smo jo pravkar potrdili.
Teorija je torej držala.
O prostoru smo razmišljali kot o praznem in neokrnjenem,
a ni ne eno ne drugo.
Poln je valovanj, motenj in razpok.
Mene pa zanima predvsem valovanje.
Ko dve telesi, kot sta črni luknji, krožita druga okoli druge in trčita,
oddajata te valove.
Mi, daleč stran od teh trkov,
jih lahko zaznamo. In zakaj je to pomembno?
Ker nam ti valovi prinašajo informacije o črnih luknjah.
In zakaj so črne luknje pomembne?
Ker so gradniki našega vesolja.
Če želimo razumeti, kako je vesolje zgrajeno,
moramo razumeti črne luknje. In če želimo razumeti črne luknje,
moramo meriti njihovo gravitacijo, ker ne oddajajo svetlobe.
To je bistvo mojega dela.
Da sem del manjšine, je moje življenje zaznamovalo na veliko načinov.
Predvsem pa me je naučilo, da mi je v redu biti samosvoja
in izstopati iz množice.
Naj bo to kot kvir oseba,
ko je bilo to še zelo težko,
ali pa delo na eksperimentu, za katerega so vsi verjeli,
da bo propadel in da je neumno poskusiti.
Biti drugačen je v redu.
Že to, da sem znanstvenica iz Južne Azije,
oziroma pakistanska Američanka in kvir oseba,
ter da lahko vse to povem in sem hkrati uspešna v znanosti,
pomeni, da si lahko tudi drugi to predstavljajo zase.
KATHY MASAOKA AKTIVISTKA
Ko se japonski Američani pogovarjamo,
se pogosto vprašamo: "V katerem taborišču je bila vaša družina?"
JAPONCI, POBERITE SE TO JE SOSESKA ZA BELCE
A v naši družini o tem nikoli nismo govorili,
in jaz nisem vedela dovolj, da bi vprašala.
Ko so v srednji šoli omenili Pearl Harbor,
sem imela občutek, da vsi strmijo vame,
bilo mi je zelo nerodno, pa nisem vedela, zakaj.
Pravzaprav nismo vedeli, kdo smo.
Mislim, da smo vsi šli skozi to vprašanje identitete,
kako biti Američan.
Kako biti belec.
Videla sem druge japonske Američane in sem si mislila:
"Nočem biti z njimi."
Odhod na Japonsko je bil del tega odkrivanja:
"Če ne sodim sem, morda sodim tja,"
a sem presenečeno in žalostno ugotovila,
da nisem in nikoli ne bom Japonka.
Zdelo se mi je, da zame ni prihodnosti.
A nekako sem se pobrala.
Odkrila sem azijsko-ameriške študije.
KONEC LUTKOVNEGA REŽIMA THIEU
Mi smo otroci migrantskih delavcev,
potomci internacijskih taborišč,
sinovi in hčere graditeljev železnic,
ki so pustili pečat v Ameriki.
Vietnamska vojna nam je pokazala, da nas vidijo...
NISEM "DEBELI JAPONEC"
...kot primer tega, kakšen je sovražnik.
Spet smo bili sovražnik, nihče nas ni imel za Američane.
Prvič sem se dobro počutila
med japonskimi Američani.
A nismo protestirali le kot japonski Američani,
ampak kot Azijci v Ameriki.
Bratje in sestre po vsem svetu.
Ničesar nismo znali, nismo imeli izkušenj.
Videli smo potrebo in rekli: "Moramo nekaj organizirati."
Veliko idej smo prevzeli od črnskega gibanja Black Panthers.
Idejo služenja ljudem,
vzpostavljanje programov, kot je skupina za socialne pravice,
starševske skupine, zdravstveni sejmi in klinike.
PRAVIČNOST ZDAJ! ODŠKODNINE ZDAJ!
Sčasoma smo začeli razmišljati, kako je vse to povezano
z internacijskimi taborišči in našo izkušnjo kot japonski Američani.
NIKKEI ZA PRAVIČNOST
KOALICIJA ZA POPRAVO KRIVIC/ODŠKODNINE
Zahteve po odškodninah so postajale vse glasnejše.
Tudi če ne zmagamo, se moramo boriti.
Opravičilo samo po sebi ni bilo dovolj.
Zahtevali smo denarne odškodnine.
OPRAVIČILO NI DOVOLJ. 25.000 $ ZDAJ!
Zahtevali smo, da se zaslišanja ne odvijajo le v Washingtonu,
kjer govorijo strokovnjaki in politiki,
temveč da spregovorijo tudi ljudje.
Rekli so nam, da moramo v 48 urah oditi.
Nisem želela, da bi moji otroci nosili breme sramu
in občutek zavrnitve s strani drugih Američanov.
To nečloveško, kruto ravnanje se je zgodilo tukaj,
v Združenih državah, ne pa v nacistični Nemčiji.
Težko je verjeti, kajne?
To mi je odprlo oči.
Prvič sem slišala ljudi govoriti o taboriščih,
ki so bili taki kot moja mama.
Ni mogla povedati svoje zgodbe,
zato sem hotela, da jo slišijo.
Družino moje mame so pregnali z njihove kmetije v Kaliforniji
in jih odpeljali v internacijsko taborišče Gila River v Arizoni.
In ko sem o tem izvedela več,
sem začela razumeti, kaj to v resnici pomeni,
kako je prva generacija prišla sem
in kljubovala vsem zakonom in krivicam,
niso smeli postati državljani, se poročiti,
imeti zemlje ali voliti.
Kljub vsemu temu so ostali, potem pa so jih zaprli v taborišča
in so izgubili vse.
Kako sploh nadaljuješ po tem?
Zato so taborišča
usodno zaznamovala mamino prihodnost.
V njej je bilo veliko jeze, tudi veliko ponosa,
a taborišča so jo zlomila.
Mislim, da takrat nisem zares razumela
globine te izgube.
Zakon, ki ga bom podpisal,
predvideva odškodnino za vsakega od 60.000 preživelih.
S tem priznavamo krivico.
To, kar se je zgodilo nam, se je zgodilo mnogim.
Zapiranje in odvzem zemlje,
to ni nič nenavadnega ne tukaj ne drugje po svetu.
AZIJSKI AMERIČANI ZA ENAKOST IN PRAVIČNOST
Dediščina boja za odškodnine je povezanost in solidarnost.
SOLIDARNOST ZA VSAKO CENO
JAPONSKI AMERIČANI PROTI NEZAKONITEMU PRIPRTJU
Spremembe bodo trajale dolgo.
MANJŠINE MORAMO STOPITI SKUPAJ
Gradimo nekaj novega od spodaj,
kar nas bo dolgoročno držalo pokonci.
Morda mene takrat ne bo več,
da bi videla, kaj bo iz tega nastalo,
a trudimo se, da bi,
čeprav morda zveni idealistično, spremenili svet
in spremenili sisteme,
ki nam ne služijo.
AZIJSKO-PACIFIŠKE SKUPNOSTI PROTI APARTHEIDU
CLIFF KAPONO DESKAR/ZNANSTVENIK
Pri šestnajstih sem zmagal na znanstvenem sejmu.
Na severni obali O'ahuja
se je po farmah kozic širil virus.
Zato sem naredil majhen eksperiment, nekakšen kovid test za virus pri kozicah.
Vprašali so me, kdo mi je pomagal.
Povedal sem jim, da sem sam.
Navdušeni so bili.
Plačali so potovanje na mednarodno tekmovanje.
Včasih je v Portoriku ali Nemčiji...
Super, gremo na potovanje.
Vprašal sem, kam. Oni pa: "Arizona."
Nisem vedel, kje je to.
Bilo je suho in strašno vroče.
Občutek mi je pravil, da nekaj ni v redu.
Moram ugotoviti, kje so Havaji.
S spremljevalci hodimo proti kongresnemu centru,
jaz pa kar naenkrat stečem iz množice.
Spremljevalec zakliče: "Zbežal je!"
Šprintam čez več ulic in pridem iz mesta.
Pred mano se odpre prostor, kamorkoli pogledam, same gore,
vse okoli mene, sonce je visoko na nebu in začnem krvaveti iz nosu
in skoraj omedlim.
Počutil sem se, da umiram. Moral sem nazaj na Havaje.
Takrat sem vedel, da ne morem daleč.
Ko sem odraščal, se spomnim,
da nisem rad hodil v šolo, ker smo bili v zaprtem prostoru.
Ko je zazvonil zvonec, me je čakal oče in smo šli naravnost na plažo.
Tam se je vsaj zame začelo pravo učenje.
Oče nas je poslal na obalo,
naj gremo nabirat alge.
Ko smo se vrnili, nam je povedal njihova havajska imena
in tudi latinska.
To je bila znanost.
Enako je bilo z deskanjem.
Malo smo raziskovali alge,
potem pa vzeli deske in šli deskat.
Razumeti moraš tokove in veter,
pa tudi premikanje peska, valove in plimo.
Ogromno je bilo informacij,
ki so oblikovale moj posebni odnos do znanosti.
Znanost je bila kot nekakšna magija za komunikacijo s svetom.
UNIVERZA V SAN DIEGU
Pojavila se je nenavadna priložnost,
doktorat iz kemije v Kaliforniji.
Zapustiti vse, kar poznam, in začeti nekaj,
o čemer ničesar ne vem, a je drugačno.
Prvič sem rasizem kot Havajec
začutil v Kaliforniji.
Prepiral sem se z drugimi surferji,
kje lahko deskam in s kom.
Obstajala so pravila, za katera sploh nisem vedel.
Neki deskar se mi je približal in me porinil.
Rekel je: "Pojdi nazaj, od koder si prišel."
Bil sem besen.
Hotel sem domov.
Nisem hotel več biti tam.
Ne bom se ti opravičeval.
Rekel sem mu: "Prišel sem iz tega oceana."
"Od kod pa si ti?"
"Kdo od vas sploh ve, od kod prihaja?"
Imel sem občutek, da moram narediti doktorat.
"Havajec z doktoratom, pomagal nam boš."
Ves ta pritisk, da moraš nekaj postati.
Jaz pa hočem samo v ocean.
Zato sem del tehnologije, ki smo jo razvijali v laboratoriju,
vključil v projekt, da bi preveril,
ali v oceanu obstajajo zaznavni molekularni vzorci
in so skupni surferjem po vsem svetu.
To je bil zadnji poskus, da še naprej študiram.
Neki novinar me je kontaktiral in naredil sem intervju.
Potem pa naenkrat pride klic New York Timesa
in sem na naslovnici znanstvene rubrike.
NAS MORJA DELAJO BOLNE? MORDA VEDO SURFERJI
Nato še intervjuji in klici, vse od NBC do NPR in Nat Geo,
naenkrat sem se znašel med elito tega piflarskega sveta.
To je bilo zame zelo pomembno,
ker sem dobil globalno prepoznavnost,
vedel sem, da te zgodbe, o katerih so govorili,
niso samo moje, ampak zgodbe mojih ljudi.
To mi je dalo samozavest, da sem se vrnil domov.
Doma sem lahko to, kar sem.
A-SEZNAM:
15 ZGODB IZ AZIJSKIH IN PACIFIŠKIH DIASPOR
Prevedel: Janek Sadovsky