Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Moni ei näe minua amerikkalaisena.
Meillä ei ole yhteistä kieltä, uskontoa tai identiteettiä.
AMERIKANAASIALAINEN
TYYNENMERENSAARELAINEN HAVAIJIN ALKUPERÄISASUKAS
Miksi pitää erotella, kuka on kotoisin Tyyneltämereltä?
Kuka olet?
Millaisena näet itsesi? Mikä on identiteettisi?
NÄYTTELIJÄ
Oletko amerikanaasialainen vai kanadalainen?
Vaiko amerikkalainen?
Kunpa vastaus olisi holistinen: joko kaikki tai ei mitään.
Iso osa maailmankatsomuksestani sekä tietoisesti -
että tiedostamattomasti tulee siitä,
että olen aasialaisnainen valkoihoisten yhteiskunnassa.
Sen asian käsittäminen on tuottanut paljon vaikeuksia.
Kaikki alkoi tuosta identiteetistä.
Suurin kamppailu käydään sisäisesti.
Ensin on kuitenkin koettava pinnallisempia kamppailuja.
Joku pyytää tietynlaista korostusta tai ulkonäköä.
Sitten kellistetään omat demonit.
Sen kun tulee ymmärtäneeksi,
alkaa välittää vähemmän.
TAIDEOPISTO
TV-ohjelma Famella oli minuun perustavanlaatuinen vaikutus.
Sen näkeminen oli minulle oivallus.
Halusin tehdä samaa kuin ohjelman nuoret.
Ensin minun piti silti löytää yhteisö,
jonka jäsenillä on samat lähtökohdat.
Se on ollut hidasta kasvua.
Kun meitä oli vähän, olimme hajaantuneet.
Dan teki omia töitään kaukaisella Havaijilla.
John Cho työskenteli toisaalla.
Meitä ei saanut olla useita.
Sellainen tuntui yksinäiseltä, koska niin systeemi toimii.
Jokaisessa paikassa voi oppia jotain.
Jopa sellaisessa, johon ei ole tervetullut.
Tietyllä tavalla sellaiset paikat ovat parhaita oppimiskeinoja.
Kuinka toimia paikassa, jossa ei ole tervetullut tai kunnioitettu?
Ajat muuttuvat.
Greyn anatomian näyttelijöistä puolet ei ollut valkoisia.
Se oli melkein kuin...
Tarkoitus oli vaieta asiasta ja katsoa, kuinka kävisi.
Hitti tuli!
Toivon, että sellainen tunne on mennyttä aikaa.
Se, että eri kansalaisuuksia ujutetaan sekaan vaivihkaa.
Ehkä saamme sitten elää.
Toivon todella, että moinen ajattelutapa on mennyttä.
Nykyään minua kiinnostavat tarinat, joissa hahmoilla on oma kulttuurinsa.
Tarkoitus ei ole mutustaa kimchiä ja löpistä korealaiselokuvista.
Se ei ole pointti.
Tarkoitus on avata sitä näkökulmaa, joka oli aiemmin suljettu.
Koska tuohon aikaan se oli helpommin sulateltavissa -
valkoisten tarinankerronnassa.
Valkoiselta ei sovi kysyä näin.
"Miltä tuntuu olla 20-vuotias valkoinen näyttelijä?
Tai 30-, 40- ja 50-vuotias."
Minun mielestäni sellaista kuuluisi kysyä.
Amerikassa saa valita oman nimen!
KEITTIÖMESTARI
En tiennyt, että nimensä saa muuttaa.
Niin teki etenkin moni hmong-ystäväni.
Olisi ollut siistiä valita nimeksi Optimus Prime!
Nimekseni jäi Yia.
HMONG-KEITTIÖMESTARI PÄÄSI SEMIFINAALIIN
Hmongin kielellä yia tarkoittaa paistin- tai wokkipannua.
Muksuista se oli hassua: "Missä on Yia? Ei se pannu!"
Nuorin veljeni on Gong Hmong eli "Jumalan siunaus".
Hänestä tuli siunaus ja minusta pannu!
Synnyin Ban Vinain pakolaisleirissä Thaimaan pohjoisosissa.
Tulin USA:han ollessani noin neljä ja puoli vuotta vanha.
Vartuin pikkukaupungissa Wisconsinin keskiosissa.
Sikäläiset olivat pääosin valkoisia, ja sitten oli Vangin perhe.
En halunnut olla hmong.
Varttuessani vietin kahta elämää.
Meekah tarkoittaa amerikkalaista.
Koulussa vietin meekah-elämää ja kotona hmongilaista.
Sopeutuminen oli tärkeintä.
Isä patisti meitä lukemaan ja katsomaan TV:tä.
Emme saaneet puhua korostaen.
Jos käyttäydyn kuin paikalliset ja tunnen popkulttuuriviittauksia,
minulle ei voi nauraa erilaisuuden takia.
Halusin varmistaa koulussa,
että meekah-ystäväni tiesivät minun olevan amerikkalainen.
Kuulun teihin!
Ystäväni tarttuivat naamaani.
He venyttivät silmäluomiani.
He kysyivät: "Paraniko näkösi?"
Luulin, että niin ystävät tekevät. Naureskelin mukana.
Kuvitelkaa, että äitinne laittaa teille kouluevästä.
Äiti uurasti sen eteen, että pojasta pidettiin huolta.
Sen hän teki kokkaamalla.
Ruokatunnilla eväitäni haukuttiin, enkä päässyt toisten viereen.
Heitin evääni pois ihan vain siksi, että saisin kavereita.
Valehtelin kotona, että olin syönyt kaiken.
Olin silloin noin yhdeksänvuotias.
Kelataan 30 vuotta.
Minua hävettää siksi, etten tiennyt pienenä.
Voisinpa palata ajassa taaksepäin ja rauhoitella itseäni.
"Kaikkea aasialaista kaunistellaan 20 vuoden päästä.
Ihmiset hehkuttavat kala- ja osterikastiketta.
Sriracha-maustettakin."
Valkoihoiset ystäväni intoilevat näin.
"Söin yhtä katkaraputahnaa, ja se maistui tosi hyvältä!"
Meille se on aivan arkista.
Ennen vanhaan järjestettiin juhlia takapihoilla.
Oli leikkuulauta ja iso veitsi. Kaikki pilkottiin käsin.
Sisällä valmistettiin täytteet naispuolisten sukulaisten kanssa.
He laittoivat riisiä, nuudeleita ja kääreitä.
Pojat norkoilivat grillillä.
Isä ojensi minulle grillipihdit.
Koko ikä treenataan, että pääsee kääntelemään grillilihaa.
Hihkuin äidille: "Tuoksun isältä!"
Haisin palaneelta puulta, mikä oli minusta tosi siistiä.
Valkoisille kavereille en puhunut siitä.
Minä pakenin kutsumustyötäni.
Isälle sattui todella vakava onnettomuus.
Hän on sankarini.
Isä selvisi sodasta ja toi meidät tähän maahan.
Tuumin, että isän kuollessa samalla kuolee hänen perintönsä.
Se päivä muutti käsitykseni hmongeista ja ruuanlaitostamme.
Koen, että minun osani on vaalia ruuanlaittoperinteitämme.
Sieluni eheytyy syödessäni perinneruokiamme.
Sareptansinappi muhennetaan sian niskaluilla.
Mausteet ja sareptansinappi höystävät upeasti -
sianlihan rasvaisuutta, kun annos koskettaa huulia.
Hmong-lapset tuntevat sen maun.
Se on kaunista, kun saa puraista tuoretta hmong-kurkkua.
Aina kun sen maku täyttää suuni,
muistan istuneeni mummin vieressä kymmenvuotiaana.
Mummi viipaloi tuoretta kurkkua.
Kun tajuan sen olevan osa minua, haluan jakaa saman muiden kanssa.
Sitä muistelee edeltäjiensä uhrauksia.
Niiden turvin jatketaan omaa elämää.
Vielä joskus on uhrauduttava itse, jotta seuraava sukupolvi kasvaisi.
Sitä on hmongilaisuus.
Pakenin niin kauas, että tulin kulkeneeksi ympyrää.
Siksi rakastan hmongilaisuutta ja puhun siitä ilomielin.
Vanhempani sanoisivat, että väitin vastaan usein.
Olin lapsena todella pomottava.
AKTIVISTI
Vietnamin kielessä on kaikista suurin kehu tyttärelle.
Hiu tao tarkoittaa tottelevaista.
En ole ikinä ollut hiu tao.
Vastustan käsitystä, jonka mukaan AAPI-yhteisö on vaitelias.
Se on stereotypia, joka mukailee mallivähemmistön myyttiä.
Amerikanaasialaisia aktivisteja on nähty runsaasti.
Heistä ei puhuta historiankirjoissa.
Isoäitini vastusti ranskalaisia Vietnamissa.
Tulen vastaanväittäjien suvusta.
Olen Amanda Nguyen.
AKTIVISTI
En olisi uskonut kokevani pahempaa epäoikeudenmukaisuutta -
kuin raiskauspäivänäni.
Opiskelin astrofysiikkaa Harvardissa.
Minut raiskattiin viimeisellä lukukaudella.
Muistan kävelleeni sairaalasta raiskaustutkimusten jälkeen.
Sillä hetkellä ymmärsin yksinäisyyden merkityksen.
Sain taksikupongin, jolla palaisin raiskauspaikkaani.
Vasta koettelemukseni jälkeen -
sain tuta ne keinot, joilla uhreja syyllistetään lisää.
Näytteeni voidaan hävittää puolen vuoden kuluttua,
vaikka rikos vanhenee 15 vuodessa.
Yhdysvaltojen rikosoikeusjärjestelmä oli pettänyt minut.
Edessäni oli valinta.
Joko hyväksyisin vääryyden tai saisin muutoksen aikaan.
Päätin uudistaa lainsäädäntöä.
Luonnostelin lain hyväksikäytettyjen oikeuksista.
Sen nojalla raiskausnäytteet säilytetään.
Uhrit saavat lisäksi tarkastella potilastietojaan.
Uhrien sallittiin ilmoittaa poliisille itse.
Tämä oli aiemmin kielletty uhreilta koko maassa.
Lakiehdotus meni läpi.
Muistan nousseeni Lincoln-muistomerkin portaita.
Karjuin niin lujaa kuin pystyin.
Kirous oli purkautunut.
Olin saanut oikeutta. Siltä oikeus tuntui.
Rakastuin avaruuteen jo ennen syntymääni.
Perheeni olivat Vietnamin venepakolaisia.
He suunnistivat taivaiden avulla löytääkseen tiensä vapauteen.
Äiti lähti kolmen sukulaisen kanssa.
Nuorempi sisko oli numero 11.
Mukana olivat veli eli numero 3 sekä numero 2:n poika.
Kun he uivat veneelle, heitä tulitettiin konekivääreillä.
Vietkong huomasi heidät.
Äiti sanoi numero 3:lle, että kyse on elämästä ja kuolemasta.
He pääsivät merelle.
Puhkesi myrsky, ja vene alkoi upota.
Iso vene pelasti heidät.
Sieltä heitettiin pelastusköysi.
Äiti kertoi, ettei siinä auttanut kuin laittaa kättä toisen eteen.
Minulta kysyttiin, miten päätin haastaa USA:n hallituksen ja YK:n.
Muistelen, miten äiti vältteli vartijoita ja konekivääritulta -
sekä kapusi köyttä myrskyssä. Minä vain meilasin senaattorille.
Kohtasin stigmaa paljastaessani raiskaukseni.
Läheiseni sanoivat, ettei se kannata.
Joukossa oli tietysti muitakin nuoria aasialaisnaisia.
Ymmärrän heidän kantansa.
En syytä ketään, joka kokee selviytymisensä riippuvan -
omasta vaitiolostaan.
Haluan ihmisten tietävän, että äänemme on vahvin työkalumme.
En ole katunut sitä.
OLEMME TULEVAISUUS
KIRJOITETAAN LAINSÄÄDÄNTÖ UUDELLEEN
MUUSIKKO
Elämässäni on kolme parasta päivää. Ensimmäisenä tapasin kumppanini.
Siirappista kyllä.
Toinen on SummerStage, musiikkielämäni paras päivä.
Kolmantena sain 14 vuoden jälkeen pysäköidä autoni omaan talliini.
Newyorkilaista.
Miksi koen itseni?
Riippuu missä olen ja kuka kysyy. Identiteetti vaihtelee.
Identifioidun DJ:ksi ja tarkkamakuiseksi artistiksi.
Identiteetti on...
Hankala puheenaihe tässä hankkeessa.
Vanhempani poikkesivat normeista avioituessaan rakkaudesta -
60-luvun Intiassa.
He syntyivät kahtiajaon jälkeen nykyisessä Pakistanissa.
Muutimme Englannista USA:han juuri ennen kuin täytin viisi.
Mitä vanhempani halusivat minulta?
Eivät ainakaan tiskijukan työtä.
Sitä he eivät todellakaan tahtoneet.
Äiti kävi Englannissa, missä soi hittibiisi.
Hän toi minulle kasetin.
Malkit Singhin albumilla Up Front on toinenkin mahtava biisi.
"Emme tanssi valkoisen pillin mukaan."
Se oli runollista.
Halusin bhangra-juhlat täyttäessäni 16 vuotta.
Vierailla piti olla intialaisasut. Olin itseinhoisen täysi vastakohta.
Juhlimme kellarissamme.
Kun aloitin DJ-työt, osallistuin yhteisöaktivismiin.
INTIALAISET PELKÄÄVÄT
Eräs ryhmäni perustettiin,
kun Jersey Cityssä raivosi väkivallan aalto 80-luvun lopulla.
Siitä oli vastuussa Dotbusters-niminen porukka.
INTIALAINEN HAKATTU
Keräsimme rahaa juhlilla.
MIELENOSOITUS
Yhteisöllisen tilan luominen ja DJ-työni olivat erottamattomat.
Bhangra-musiikilla oli aluksi tietynlainen mielleyhtymä.
Sitä kuuntelee työväenluokka, joka tekee taksikuskin työtä.
He eivät ole ammattilaisia, ja he tulevat Punjabista.
Halusin luoda tilan, jossa pannaan ranttaliksi.
Soitamme kunnon kamaa.
Basement Bhangrassa ideana oli soittaa minulle rakasta hip-hopia.
Kotvan kuluttua se upposi yleisöön.
Toisen vuoden kesänä keikalle luikerteli pitkä jono.
Ovet avattiin seitsemältä, ja sitten opeteltiin bhangra-tanssia.
Mitään kobraliikkeitä ei suvaittu.
Käärmeenlumoajaa ei saanut esittää.
Meno oli älytön keskiyöllä. Tupa oli täynnä.
Minä haluan mahdollisimman monen tanssivan.
Mietin paljon Basement Bhangra -projekteja.
Ne onnistuivat vain New Yorkissa.
Keikkojen tärkeys korostui WTC-iskujen jälkeen.
Kaduilla kulki parrakkaita ja turbaanipäisiä.
Yhteisöillemme kävi pahasti WTC-iskujen jälkeen.
Järjestimme tapahtuman nimeltä 9/20.
Yhdeksän päivää iskujen jälkeen. Olimme kahden vaiheilla.
Klubin omistaja täräytti: "Pidä se nyt vain."
Silloin sain opetuksen: bileiden on aina jatkuttava.
Ne eivät olleet pelkät bileet, vaan tila.
ILMAINEN TANSSITUNTI TORSTAI 20. SYYSKUUTA
Tykkään artistitulokkaista. Opimme toisiltamme.
Musiikin tekeminen on yleistynyt eteläaasialaisten keskuudessa.
Jännittävää.
Osa on paskaa, mutta osassa on itua.
Kun kuljemme ovesta, meidän on näytettävä tietä muille.
Hyvä kun eteläaasialaiset nauttivat näkyvää menestystä.
Mitä tilaa sitten viemme?
Emme saa innostua jonkun konttoritöistä.
Vallasta kumpuava innostus on paskamaista.
Sitä pitää arvostella.
Kaikkien sortamista tulee vastustaa.
TOIMITTAJA
Kun aloitin työt TV-uutisissa,
näin ympärilläni pelkästään valkoisia miehiä.
Pomojani sekä kollegojani.
Kilpailijat ja haastateltavat olivat kaikki valkoisia miehiä.
Olin yksinäinen susi aina astuessani toimitukseen.
Päätin itsekin ryhtyä valkoiseksi mieheksi.
Minä omaksuin heidän käytöksensä.
Uhoamista ja etuoikeuksia. Olin myös paha suustani.
Olin oikein paha suustani.
Se oli todella epäsoveliasta.
Minä pieni lootuskukka päästelin inhoja sanoja kidastani.
Miehet laukoivat minulle rasistisia ja seksistisiä sutkauksia.
Minä lauoin takaisin samalla mitalla.
Pomo kysyi: "Miksi pestasin sinut?"
Vastasin: "Silitän paitasi kivasti."
Se oli hauskin letkaus, jonka hän oli kuunaan kuullut.
Hän käski minun toistella sitä muille.
Miksi hitossa menin sanomaan moista? Olenko tärähtänyt?
Niin minä vain toimin.
Sillä tavalla panin ruotuun seksistiset ja rasistiset siat.
Anteeksi.
Vanhempani syntyivät Kiinassa, samoin kuin neljä isosiskoani.
Vain minä synnyin USA:ssa.
Olin taas yksi tyttö.
Vartuin Washington D.C:ssä.
Isä soitti sairaalasta ja ilmoitti, että taas tuli tyttö.
"Keksikää te nimi." Siskoni kolusivat elokuvalehtiä.
He sopivat kääntävänsä sivua ja valitsevansa nimen.
Seuraavalla sivulla komeili näyttelijä Constance Moore.
Kaikki kutsuivat minua Connieksi.
Kun äitini tuli USA:han,
hän ei osannut lukea ja kirjoittaa englanniksi eikä kiinaksi.
Opetin häntä lukemaan siinä yhdeksänvuotiaana.
Apunani olivat kaikki lastenkirjani.
Opetin äidille allekirjoittamista, jotta hän saisi kansalaisuuden.
Se oli hänelle todella vaikeaa.
Neljä isosiskoani oli pomottelevia kiljukauloja.
He sen kuin jäkättivät.
Minä puolestani olin hiljainen.
Ujo persoona, joka ei koskaan avannut suutaan.
Perhe yllättyi, kun lähdin TV-uutisiin.
Siskoni sanoivat kirjaimellisesti: "Katsokaapa pikku Connietamme!
Hän puhuu miljoonille.
Kuka olisi uskonut Conniesta?"
Puuskahdin: "Älkää viitsikö."
Ikävä kyllä vanhempani eivät saaneet poikia.
Kiinalaisperinteen mukaan poikalapsia on oltava.
Pojat ylläpitävät perheen nimeä.
Isä antoi sen tehtävän minulle.
Hän kirjoitti kirjeessä: "Ehkä sinä voit vaalia nimeämme."
Alitajuisesti vaalinkin.
Eräänä päivänä minulle soitti toimittaja.
Connie Wong kertoi tulleensa nimetyksi minun mukaani.
Vastasin: "Oletko tosissasi?"
Vanhemmat olivat kysyneet, minkä nimen hän haluaisi USA:ssa.
Tyttö oli vasta nelisen vanha.
Minut nähtyään hän vastasi: "Joko Connie tai Elmo."
Hän kuuli, että oli olemassa kokonainen sukupolvi.
Aasialaistyttöjä nimeltä Connie.
Connie laati mielipidekirjoituksen New York Timesiin.
Tekstin aiheena olivat hänen löytämänsä Conniet.
Kuvanmuokkaaja löysi valokuvaajan nimeltä Connie Aramaki.
Tämä kokosi Conniet yhteen.
Minä purskahdin itkuun.
Minua itkettää aina kun muistelen sitä.
Se on uskomaton perintö, jota en osannut aavistaakaan.
On aivan mieletöntä, että Connieita on nimetty mukaani.
Uiminen on aina kuulunut elämääni.
En muista aikaa, jona en olisi ollut vedessä.
URHEILIJA / AKTIVISTI
En useinkaan esittäytynyt tyttömäisesti.
Minua kiusattiin tyttöjen vessoissa ja pukuhuoneissa.
"Et ole oikea tyttö. Olet poika valepuvussa!"
Niinpä puin uimapuvun autossa.
Astuin pukuhuoneeseen uimapuvussa.
Sillä tavalla minua ei kiusattu, koska en ollut tarpeeksi tyttömäinen.
Ajattelin sukupuoli-identiteettiä.
"Ehken minä olekaan nainen, vaan sittenkin mies.
Mitä minä teen urheilun ja uimisen suhteen?"
Kuinka olisin oma itseni urheilijana ja samalla transhenkilönä?
Olin yhä lupautunut Harvardin uintijoukkueeseen -
ja eritoten naisten joukkueeseen hoitoni jälkeen.
Tulin kaapista naisten joukkueen valmentajalle.
Hän lupasi selvittää asian.
Miesten joukkueen valmentaja tarjosi minulle paikkaa sinä vuonna.
"Jos koet itsesi mieheksi, ui tiimissäni."
Onneksi sain tukea valmentajilta. Heidän ansiostaan minusta kehkeytyi -
joukkueen transmies.
Kyllästyin kertomaan yksitellen kaapista tulemisestani.
Tein Facebook-postauksen: "Olen transsukupuolinen.
Tässä tietoa asiasta. Liityn miesten joukkueeseen."
Kerroin siitä netissä.
Minulla on kolme isovanhempaa.
Halmeoni ja hal-abeoji ovat äitini vanhemmat.
Minulla on myös isotäti keun-imo.
Halmeoni on Facebookissa, joten estin hänet ennen postaamista.
Meillä on yhteisiä tuttuja.
Sanoin heille, että aion kertoa isoäidille sopivalla hetkellä.
Kirjoitin hänelle kirjettä kuukauden.
"Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo: minä rakastan teitä.
Kunnioitan teitä ja haluan pitää teidät elämässäni."
Äiti ja minä pelkäsimme, ettei mummi päästäisi meitä taloonsa.
Hän saattaisi katkoa välit minuun ja lisäksi äitiini.
Luin heille kirjeeni keittiössä.
Sanoin rakastavani heitä ja jäin odottamaan.
Isoisä reagoi ensin.
Hän alkoi taputtaa hitaasti vanhan miehen tyyliin.
"Tuletko siis nyt kaapista?"
Hämmästyin, että hän tiesi tuon ilmaisun.
Hän onnitteli minua.
Äiti ja minä mykistyimme. Olimme ällikällä lyötyjä.
Keun-imo puristi kättäni -
ja keitti teetä. Se oli rakkauden ilmaisu.
Murehdin eniten halmeonia.
Hän tuijotti minua ankarasti ja virkkoi: "Minä tiesin."
"Saat olla poika, veli ja mies.
Tytär huolehtii silti vanhemmistaan.
Vanhempasi ovat yhä vastuullasi, Schuyler."
Sitä minäkin.
Tatuoinnissani lukee bumo-hyodo: huolehdi vanhemmistasi.
Se on tatuoitu isoäitini käsialalla mastektomia-arpeni alle.
Se on kunnianosoitus elämäni kaikille vahvoille naisille.
Halmeoni tulee Pohjois-Koreasta.
Hän karkasi Pjongjangista Souliin juuri ennen Koreoiden jakautumista.
Hän ylitti valtameriä äitinsä mukana kasvattaakseen minun äitini.
Tatuointini kuvastaa tuota syvällistä arvoa.
Kasvaessani sain kuulla ulkonäöstäni -
liudan sopimattomia kommentteja.
"Sekarotuiset ovat suloisimpia.
Oletpa eksoottinen. Aasialaistytöt ovat seksikkäimpiä."
Tuollaista kuulin ikätovereilta ja opettajiltakin.
Fetisistisiä tokaisuja.
Niihin nivoutui rasismia ja naisvihaa.
Sukupuolta vaihdettuani minut nähtiin aasialaismiehenä.
Se tuntuu ihan erilaiselta.
Nyt en tunnu olevan olemassakaan.
En kuulemma ole kyllin miehekäs.
Itä-Aasian mies nähdään naisellisena, alistuvana ja heikkona.
Samaten transmies.
Omistan miehuuteni.
Se ei haittaa, jos teillä on poikkeava näkemys.
Tunnen itseni, ajattelitte mitä hyvänsä.
Rotu- ja transidentiteettini pakottivat minut -
etsimään itseäni.
Näen sen supervoimana.
KOOMIKKO / NÄYTTELIJÄ
Hermostun aina pahiten, kun joku tulee puheilleni.
"Olit tosi hyvä siinä..."
Jännitän odottaessani, minkä roolini hän sanoo.
Tajuan Harold & Kumarin.
Se oli kymmenen vuotta ennen komediauraani.
Samoin käy muillekin.
Hasanille, Azizille, Kalille ja Harille.
Meille kaikille.
Vastaan vakiosutkauksella.
"Rillit huurussa oli mahtava." Vastaan, että se oli se toinen.
Se on johtanut kiusallisiin tilanteisiin.
Miten menee?
Aloitin stand-upin WTC-iskujen jälkeen.
Hankin Xboxin.
Aistin yleisön jännityksen noustessani lavalle.
"Aikooko hän mainita sen?"
Välttelin sitä aihetta.
Se oli pakko ottaa puheeksi.
Nousin lavalle vaikkapa baarissa.
Minua katsottiin yhtäkkiä hiukan kireästi.
"Terve, tulen Pakistanista."
"Olemme hyviksiä." Niin minä sanoin.
"Missä luuraa Osama?" Niin lohkaistiin muutamia kertoja.
Kolmisen kerran jälkeen tuumin, ettei se ollut mitään sattumaa.
Tätä jatkuu.
Minun pitää opetella ulkoa vastasutkauksia.
Vastasin näin, kun minua haukuttiin terroristiksi.
"Kannattaako terroristille haastaa riitaa?"
"Osamaa ei ole näkynyt palavereissa aikoihin."
Kun toisen lohkaisuun vastaa, yleisö repeää nauramaan.
Siitä tykätään.
Huomasin yhden kentän uudessa Call of Dutyssa.
Sen nimi on Karachi, ja siellä minä vartuin!
Kummaa, että kotikylästä on tehty taistelukenttä.
"Kerää pisteitä!"
Yritän edelleen olla sujut oman identiteettini kanssa.
En tiedä sitä vieläkään. Koen itseni pakistanilaiseksi.
Mitähän tarkoittaa Wikipedian amerikanpakistanilainen?
Oloni ei ole täysin pakistanilainen, koska se ei ole enää kotini.
Oloni ei ole amerikkalainenkaan, koska ryhmän jäsenyys perustuu -
toisten jäsenten näkemyksiin.
Moni ei näe minua amerikkalaisena.
Siinä syy olooni.
Pitää keksiä jotain itselle uniikkia.
Pikkulapsena tykkäsin filmeistä ja TV:stä.
Videopeleistäkin.
Katselin elokuvia joka päivä pitkänä ajanjaksona.
Tähtien sota, Star Trek, Riiviöt, Haamujengi, Indiana Jones ja muut.
Katselin Bollywood-filmejäkin.
Niissä kuvattiin vahvaa miestä.
Vaitonaista miestä, joka ei sure tai pelkää.
Sellainen kuuluu Bollywood-elokuviin.
Ihailin moisia roolihahmoja pienenä.
Tyyntä miestä, joka huolehtii perheestään -
ja hoitelee pahikset.
Sittemmin käsitin, että tuollainen käsitys miehuudesta -
oli minulle pahaksi.
Ei saa surra.
Eikä saa pelätä. Kiukku on ainoa miehinen tunne.
Tätä nykyä haluan puhua lavalla siitä,
että ymmärrän tuntemuksiani ja osaan ilmaista niitä.
Se on voimaa. Kiukku ei välttämättä ole voimaa.
Pelon myöntäminen on voimaa.
Kun teen stand-upia,
haluan olla itseni näköinen ja puhua sellaisista jutuista.
Vaikka olenkin menestynyt ja varsin onnekas,
sisälläni velloo kuitenkin sellaisia tuntemuksia.
Pelkään niitä.
HOITAJA
Tulin USA:han 70-luvun lopulla.
Lensin suoraan Kansas Cityyn.
Lähdin lennolle Filippiineiltä.
Vierustoverini sanoi: "Olet ensimmäinen aasialaiseni."
Nainen tokaisi sen todella vähättelevästi.
Vastaukseni ei ollut kunnioittava.
"Olet ensimmäinen tyhmäni."
Lento kului hiljaisuudessa.
Hoitajista oli valtava pula 70- ja 80-luvuilla.
Virkailijoita lähti USA:n joka kolkasta -
värväämään läjäpäin hoitajia Filippiinien Manilasta.
Toimin teho-osaston ylihoitajana Filippiinien sydänsairaalassa.
USA:ssa tienasin kuukaudessa koko vuoden palkan.
Moni filippiiniläishoitaja sanoo samaa.
Lähdimme tänne vehreämpien laitumien perässä -
parantaaksemme perheidemme elämää.
Tulin USA:han 25-vuotiaana.
Jätin taakseni aviomieheni ja esikoislapseni.
Vauva oli muutaman kuun ikäinen.
Lähetin puolet palkastani kotomaahan joka kuukausi.
Podin koti-ikävää ja olin todella yksinäinen.
Kotopuolessa soi kappale nimeltä "Manila, Manila".
Joku soitti sitä pikkujouluissa.
Purskahdin itkuun hullun lailla.
Mieheni ja neljä lastani tulivat USA:han.
Asetuimme New Jerseyyn.
Jäin eläkkeelle vuonna 2019 toimittuani hoitajana 46 vuotta.
Mieheni aikoi eläköityä marraskuussa 2020.
Aioimme kiertää maailmaa.
Uutisia koronaviruksen leviämisestä.
USA:ssa on kuollut ainakin 19 henkeä.
Katselimme TV:tä maaliskuussa 2020.
Mieheni torkahti tapansa mukaan.
Jouduin näkemään lapsiani videopuhelun välityksellä.
"Isä voi huonosti, äiti." Siitä alkoi painajaiseni.
Miestäni hoidettiin työpaikallani.
Muutaman päivän kuluttua minullekin soitettiin ambulanssi.
Sairastuin koronaan.
Kuka hoitaa miestäni kotona?
Olen hoitaja, joten minun täytyi jäädä eloon.
Elettiin pääsiäisviikkoa. Uskon rukoilun voimaan.
Oloni oli helpottunut pitkänäperjantaina.
Pääsiäissunnuntaina näin sateenkaaren hoitohuoneeni ikkunan edustalla.
Totesin jääväni henkiin.
Miestäni intuboitiin teholla kolmatta viikkoa.
Lääkärit kertoivat, mitä lääkettä hän sai milloinkin.
Asennettiin ventilaattori. Ymmärsin koko selonteon.
Olenhan teho-osaston hoitaja.
Sitten mieheni sai tiettyä lääkitystä.
Menetin toivon.
Pitelin miestäni kädestä viimeiset kolme tuntia.
Pappi kävi siunaamassa hänet, ja me rukoilimme.
Lapset soittivat videopuhelun, ja kuiskasin mieheni korvaan.
"Saat sinä lähteä, isi."
Miten jatkaa elämää?
Rukoilen mieheni puolesta päivittäin ja vien kukkia hänen haudalleen.
Minulla on kuusi lastenlasta.
Sukuloin Filippiineillä ja annan lähetysapua.
Tapaan sanoa tagalogiksi näin.
"Ung hindi maronong sap ang hinding, ah hindi mararating saparo on ang."
"Jollei muistele juuriaan, ei pääse koskaan määränpäähän."
Meillä on yksi ainoa elämä. Käyttäkää se viisaasti.
Köyhä lapsuus motivoi menestymään.
YRITTÄJÄ
Kun satoi lunta, kokosin kaverini lapioimaan sitä.
Leikkasimme nurmia.
Aloin esittää taikatemppuja.
Tätä tarvitsee vain ravistaa.
5. JOULUKUUTA 1993
Liinoihin ilmestyi solmut.
Minulla oli kirjastosakkoja satojen dollarien edestä.
Tarjouduin esittämään taikatemppuja kirjastossa,
jos sakkoni kumottaisiin.
Niin tehtiin. Liikanimeni oli Hirveä Haroon.
Venäjä hyökkäsi Afganistaniin syntymäni aikaan.
Asuin siellä kolme vuotta.
Isäni pidätettiin vastarintaliikkeen tukemisesta.
Isä vapautui puolen vuoden kuluttua, ja päätimme lähteä maasta.
Sukulaisemme olivat varakkaita.
Sitten afgaanivaluutan arvo luhistui tyystin inflaation myötä.
Kun tulimme Amerikkaan,
muutimme Marylandiin äidin vanhempien kaksikamariseen asuntoon.
Meitä oli kuusihenkinen perhe ja isovanhempani.
Kuinkahan mahduimme taloon? Tunnelma oli tiivis.
Varaa ei ollut juuri mihinkään.
Sain ilmaislounaita.
Lapset eroteltiin ennen ruokatuntia.
Kunkin nimi tarkistettiin listalta.
Kun siirryin alennettuun lounaaseen, tunsin meidän sopeutuvan.
Varttuessani olin tietoinen, että minun kansani -
eli vaikeita aikoja.
Äiti takoi kalloomme, että olimme onnekkaassa asemassa.
Silloin on tehtävä kaikkensa.
Tuhannet ihmiset vaihtaisivat onnekkaan kanssa paikkaa.
Se muovasi kunnianhimoani.
Tein lukiossa työharjoittelun markkinointifirmassa.
Opin tekemään nettisivuja.
Niitä myytiin tuhansilla dollareilla.
Tajusin, että nettisivuja kaipaa jokainen firma ja ehkä henkilökin.
Keksitään nettisivutyökalu.
Ideani poiki FreeWebsin.
Koodaustaitoiset veljet ovat oikein arvokkaita.
Suostuttelin heidät hankkeeseeni.
Perustimme Websin, kun kävin viimeistä yliopistovuotta.
Tarvitsimme fyysiset palvelimet, joilla kaikki pyörisi.
Toimintamme siirtyi asuntolasta kämppään ja komeroon.
Eräänä päivänä koko systeemi kaatui.
Satojatuhansia sivustoja sisältävä palvelin oli pimeänä.
Firmamme loppu häämötti.
Delliltä vastattiin.
"Joskus kyseinen ongelma saattaa johtua pölystä.
Kokeilkaa avata kaappi. Irrottakaa johto ja puhaltakaa -
kuin Nintendo-kasettiin.
Kasatkaa kaappi ja käynnistäkää se."
Avasimme kaapin, irrotimme johdon ja puhalsimme.
Panimme sen takaisin, ja palvelin käynnistyi taas.
Universumi haarautui.
Toinen polku olisi ollut erilainen.
Koko tulevaisuutemme oli pölypallon varassa.
Vanhempamme eivät oikein tajunneet, millaista menestystä nautimme.
Sitten kerroimme, mistä summasta myimme firmamme 10 vuoden jälkeen.
Hinnaksi tuli liki 120 miljoonaa dollaria.
Minä ja veljeni tarkkasimme pankkitiliämme tietokoneella.
Yhtäkkiä ilmestyi nollia.
Silloin se iski.
"Nyt perheeni on turvassa."
17. LOKAKUUTA 1993
Seuraava startup-yrityksemme lähti ärsyttävästä ongelmasta.
Omia tilauksia ei ollut eritelty mitenkään.
Niin syntyi Truebill.
Tekniikan maailmassa puhutaan yksisarvisesta.
Se tarkoittaa miljardiluokan hanketta.
Myimme firmamme lähes 1,3 miljardilla.
Mitähän tekisin rahoilla, jotta olisin ansainnut ne?
Olen saavuttanut tarpeeksi elämässäni.
Aion puhua suoraan ja luoda tilan, jossa muslimiyhteisöä kuullaan.
Siksi sijoitan riippumattomaan journalismiin.
Siksi pyrin lähettämään Gazaan hätäravintopaketteja.
Autoin rahoittamaan koulua Afganistanin orvoille.
Huomautan Twitterissä,
kun joku puhuu epärehdisti tai levittää väärää tietoa.
Olen nauttinut menestystä tässä maassa.
Jos en puhu näistä seikoista, niin kuka siihen pystyy?
SENAATTORI
Suoritin lentosotakoulun nuorena upseerina.
Armeijassa näytettiin ihanteellisen upseerin kuva.
Kuvassa komeili jykeväleukainen blondi mies siilitukkineen.
Totesin, etten näytä tuolta.
Minut kuljetettiin Irakista haavoituttuani tehtävällä.
Muistan sen osuman.
Yritin laskeutua kopterilla epätoivoisesti.
Menetin jalkani, ja käsi käytännössä irtosi.
Ei auttanut kuin yrittää lentää ja pysyä samalla tajuissaan.
Hämmennystä, tuskaa, epätoivoa.
Koin olevani vastuussa ja epäonnistuneeni lentäjänä.
Sotilaana ja upseerina.
Myöhemmin minulle selitettiin: "Yritit huolehtia alaisistasi."
Toivuin sittemmin.
Tein työni sotilaana.
Senaattiin pyrkiessäni esittäydyin Amerikan vallankumouksen tyttärenä.
Vastaväittelijäni puhui halveksuen.
"Vanhempasi lähtivät Thaimaasta George Washingtonin rinnalle."
Jouduin oikaisemaan häntä.
"Esi-isäni taistelivat Washingtonin riveissä."
Olen puoliksi kaukasialainen ja itäaasialainen.
Etnisesti kiinalainen äitini syntyi Thaimaassa.
Hän identifioituu thaimaalaiseksi. Se oli kohtalon oikku.
Vanhempani tapasivat Vietnamin sodassa.
Isä oli sotimassa Aasiassa ja rakastui äitiini.
Isä nai äidin. Toisin kävi monille muille thainaisille.
Saan vieläkin kirjeitä ikäisiltäni amerikanthaimaalaisilta.
"Auttaisitko etsimään isääni? Hän oli Bob-niminen kersantti."
Se särkee sydämeni.
Vartuin Kaakkois-Aasiassa sodan jälkeen.
Ameraasialaisia lapsia ei katsottu hyvällä.
Jos isä ei olisi nainut äitiä, minulla ei olisi ollut tulevaisuutta.
Eikä äidilläkään.
Minut tunnettiin sotilaan lapsena.
Minua haukuttiin isoksi ja kömpelöksi.
Olin muita lapsia pidempi. "Sinä ja isäsi haisette juustolta!"
Kaksirotuisuus alkoi tuntua hyvältä, kun muutin Havaijille.
Thaimaassa kaltaiseni oli luk khrung.
Luk on lapsi ja khrung puolikas.
Havaijilla olin hapa, puolikas sekin.
Se tarkoittaa myönteistä sekoitusta.
Siellä tykästyin ensi kertaa identiteettiini.
Yläkouluaikaani isältä lähti työt ja perheemme köyhtyi.
Äiti ja minä ehdotimme muuttoa USA:han.
Äiti ei päässyt mukaan ilman oleskelulupaa ja viisumia.
Hänen lähtöönsä ei ollut varaa.
Kun nousin Havaijin-koneeseen, äiti käski minun ottaa ohjat.
Minun piti ryhtyä äidiksi. Olimme vaikeuksissa ja varattomia.
Lopulta isä ja minä riitauduimme pahoin.
"Et ole perheen pää, koska et elätä meitä.
Hankin töitä."
Marssin Waikikin rannalle jakelemaan turistilehtisiä.
Se oli ensimmäinen tulonlähteemme.
Myin ruusuja.
Koijasin turisteja lentopallossa.
Esitin paikallista tyttöstä.
Kumppaninani oli toinen sikäläinen, joka lähestyi turisteja.
"Pelataan tuon tytön kanssa."
Esitin häkeltyneeni tarjouksesta.
Ihan kuin Mustat donkkaa tykimmin.
Pelasimme viidestä taalasta, ja olin taitava.
Uurastin kovimmin ollessani köyhä.
Olin uuvuksissa joka ikinen päivä, ja niin oli isäkin.
Halusimme auttaa edes hitusen.
Edes hengähdystauolla.
Ne ovat periaatteeni nykyäänkin.
En pidä itseäni ylisuoriutujana.
Minä vain satuin tälle alalle yrittäessäni pysytellä hengissä.
Halusin lentää kopteria lopun ikäni.
Satuin päätymään politiikkaan, koska suutuin veteraanien kohtelusta.
En yrittänyt saavuttaa mitään enkä voittanut ensimmäisiä vaalejani.
Minusta puhutaan ylisuoriutujana.
Tosiasiassa näen itseni sellaisena, joka vain yritti selviytyä.
Tosi aasialaista.
KOOMIKKO
Kiinalaisille järjestettiin raamattuleiri -
Kalliovuorilla sijaitsevassa mökissä.
Sinne tulleet nuoret olivat hauskoja sekä kiimaisia kristittyjä teinejä,
jotka päätyivät yhteen.
Minä en.
Hauskuus oli minulle valttia niissä tilanteissa.
Yhdessä sketsissä minua pyydettiin imitoimaan Austin Powersia.
Taisin sanoa: "Joo, beibi!"
Kaikki läsnä olleet purskahtivat nauruun.
Keksin, että sitä halusin tehdä loppuikäni.
Katselin sketsiohjelmia, kuten SNL:ää ja MAD TV:tä.
Hullaannuin.
Siitä tuli koko identiteettini. Osallistuin lukion improryhmään.
Esiinnyin Denverin Bovine Metropolis Theaterissa.
Vastanäyttelijäni olivat kolmekymppisiä juoppoja.
Pykäsin elämääni sen ympärille 15 vuoden iässä.
Puhuin siitä ujosti toisille ja erityisesti vanhemmilleni.
Annoin heidän sulatella haavettani.
Show-alan töissä ei ollut järkeä, kun vanhempani uhrasivat kaiken.
"Miksi tahdot tehdä improa työksesi?"
Eräänä päivänä olin Cristina Yang.
Sitten vaaransin urani hänen vuokseen.
Suostuin menemään naimisiin, pitämään sormusta ja olemaan morsian.
Sandra Oh oli aivan mahtava Greyn anatomiassa.
Niinpä aloitin lääketieteen kandiopinnot.
Halusin olla Cristina Yang!
Pitäydyin kandiopinnoissa.
Kyse oli siitä,
miten innoituin roolihahmosta ja mikä tuntui vanhemmistani hyvältä.
Hain lääkikseen toista kertaa.
Päätin jättää pääsykokeen kesken.
Soitin vanhemmilleni: "En pysty tähän.
En tiedä vielä, mikä minusta tulee.
Minun on tehtävä näin."
Saturday Night Liven koe-esiintyminen kesti parin vuoden ajan.
Managerini ilmoitti: "On koe-esitysnauhan aika."
Ohjelmaan sai lähettää viisiminuuttisen imitaationauhan.
Aasialaisjulkimoista ei ollut liiemmin materiaalia.
Imitoin Ken Jeongia, SoulCycle-ohjaajaa -
ja Michiko Kakutania.
Karjuin kurkku suorana, että Jeffrey Eugenides on puoskari.
Minä vain huvittelin kirjoittajien kustannuksella.
Lähestymistapani oli ihme kyllä vapautunut.
Asennoiduin niin, että esiinnyn miten haluan.
"Ei tämä nauha pääse läpi. Pidän hauskaa itseni vuoksi."
Awkwafina Is Nora from Queensin pilottijakso kuvattiin -
samana kesänä kuin koe-esitykseni.
Paikkana oli kiinalaisravintola.
Kuvasimme ruokailukohtausta, jossa syötiin sieniä,
ankkaa ja paistettua riisiä.
Siellä olimme minä, B.D. Wong, Awkwafina ja Lori Tan Chinn.
Aasialaisnäyttelijöitä kolmessa polvessa.
Tapahtui jotain valaisevaa.
Kun kuvauksissa oli aasialaisia, en joutunut selittelemään.
Minä kuuluin joukkoon.
En ollut mikään höyste tai koriste.
Tajusimme toisiamme.
Tuota itsevarmuutta hyödynsin hakiessani viimeistä kertaa SNL:ään.
Se sattui kuvattaessa Noraa.
Annoin puhelimeni avustajalle: "Jos numerossa lukee 212,
keskeytetään kohtaus. Minun pitää vastata."
Puhelin soi.
AASIALAINEN NÄYTTELIJÄ
Minulle tarjottiin pestiä SNL:ssä.
On runollista, että se tapahtui kuvatessani Awkwafinan kanssa -
ja muiden aasialaisten.
Tuo tapaus mullisti elämäni.
Kaikki muukin muuttui.
Niin.
VALOKUVAAJA
Pääsin harjoittelijaksi Pacific Daily Newsiin.
JULKAISTU GUAMISSA
Toimituspäällikkö vaihtui.
Innostuin päästessäni hiomaan toimittajan taitojani sinä aikana.
VESIPULA LÄHESTYY
Toimituspäällikkö virkkoi: "Vilkaisin kirjoituksiasi.
Sinusta ei taida olla toimittajaksi."
Jestas.
Minähän rakastin journalismia ja halusin jäädä alalle.
Hän kysyi: "Onko sinulla kokemusta valokuvaamisesta?"
"Kuvasin vuosikirjoja."
Äiti osti minulle kameran veronpalautuksillani.
Aloin opiskella kuvaamista.
Avustin kuvalabrassa.
Toimittajat pistäytyivät toisinaan valokuvaosastolle.
Minulle sanottiin: "Joku toi meille mutatoituneita kasviksia ja hedelmiä.
Kuvaisitko niitä?"
Kuvasin kukkaromeloneja, jotka olivat yhteenliittyneet.
Ylisuuria kurkkuja sekä epämuodostuneita kurpitsoja.
ISOJEN MANGOJEN KASVATUSTA
Mutanttikasvikset- ja hedelmät olivat varhainen projektini.
Lähdin Guamista mantereelle töihin.
Olin parikymppinen.
Pari reportteria oli työstänyt vuoden verran juttua -
Michiganin nuorisorikosoikeudesta.
Sen vioista.
Olin tuon projektin pääkuvaaja Detroit Free Pressissä.
Sitten minä sain tuuman.
Haluan tehdä lukiojutun. Vietän vuoden jossain lukiossa.
Valitsin lukion Detroitin lounaisosista.
Siellä oli suljettu autotehtaita, ja vallitsi työttömyys.
Kävin luokissa.
Valokuvasin urheilijoita, lintsareita ja raskaana olevia teinejä.
Koulun tanssiaisissa oloni oli kuin rakastavalla isällä.
Lapseni olivat ykköset yllä.
He olivat laittautuneet, ja olin tosi ylpeä.
Julkaisimme sen jutun, ja pääsin Pulitzer-ehdolle.
Soitin äidilleni.
"Moi, äiti. Pääsin Pulitzer-ehdokkaaksi.
Se on iso juttu.
Tuskin voitan, mutta halusin vain ilmoittaa,
että pääsin finalistiksi."
Äiti vastasi: "Älä huoli, poika.
Sytytän puolestasi kynttilän St. Juden kirkossa."
Muutaman päivän päästä minä voitin. Mitä vaaditaan Pulitzer-voittoon?
Riittää kun äiti sytyttää kynttilän Guamin St. Juden kirkossa.
SEITSEMÄS PULITZER-PALKINTOMME! DETROITIN PALKITUIN LEHTI
Olin juuri voittanut.
Olin parhaassa terässä ja podin kovaa koti-ikävää.
Tšamorrot ovat Guamin alkuperäiskansa.
Tšamorron kielessä on muuan sana: mahålang.
Se tarkoittaa koti-ikävää ja oman saaren tuoksun kaipuuta.
Naisystäväni tuumi siitä seuraavaa.
"Kaipuu lievittyy vain siten, että tuntee kuuluvansa jonnekin."
Omaksuin tehtävän.
Etsin muita tšamorroja kertoakseni heidän tarinansa.
Olen yksi planeettamme 250 000 tšamorrosta.
Tehtävänäni on valokuvata joka ikinen heistä.
Me kestimme.
Pääsimme Espanjan sekä USA:n siirtomaavallan ikeestä.
Kestimme Japanin miehityksen.
Olemme sinnikkäitä.
Haluan dokumentoida sen.
ASTROFYYSIKKO
Pelasin squashia.
Jatko-opiskelin MIT:ssä, missä ei ollut naisten joukkuetta.
Pelasin miesten kanssa.
Sain siitä melkoisesti salaista mielihyvää.
Pelasin miestä vastaan, joka vilkaisi minua.
Tuohon aikaan olin pienikokoinen ja reipas nuori.
Mies luuli voittavansa.
He eivät aavistaneetkaan taitojani.
Sen ottelun voittamisesta sain kaikkein eniten mielihyvää.
Minussa on sellainen piirre, että sisuunnun altavastaajana.
Pakistanin yhteiskunnassa vallitsee tietty toive.
Joka perheessä on oltava poikalapsi.
Äidiltäni tavattiin udella: "Etkö tahdo poikaa?"
Hän vastasi: "Miksi ihmeessä? Minulla on Nergis."
Kasvoin Pakistanissa. Se on varsin kiinnostava miljöö.
Perheeni oli zarathustralainen.
Kävin katolista koulua äärimmäisen islamistisessa maassa.
Olin raivoateisti jo pienenä.
Se oli jatkuvaa vastakkainasettelua.
Vanhempamme antoivat ymmärtää, että meidän on lähdettävä maasta.
"Meillä ei ole varaa.
Hankkikaa siis stipendit. Loput ovat käsissänne, lapset."
Se oli unelma.
Sillä oli kaikkein suurin vaikutus elämäni suunnanmuutokseen.
Harkitsin lääkärin uraa.
Klassinen aasialaisperhe on tällainen.
Lapsista saa tulla vain lääkäreitä tai insinöörejä.
Tai juristeja. Itse luin liian hitaasti.
En kestänyt leikellä eläimiä, mihin lääkärihaaveeni tyssäsivät.
Jäljelle jäi insinööri. Kun pääsin yliopistoon,
sain kuulla tutkijan urasta.
Esitetään kysymyksiä, joihin ei osata vastata.
Tutkija voi keksiä vastauksen.
Tutkija voi osallistua löydösten tekemiseen.
Vuonna 2015 onnistuttiin ensimmäistä kertaa -
havainnoimaan painovoima-aaltoja kahden mustan aukon törmättyä.
Einstein ennusti tuon ilmiön suhteellisuusteoriallaan.
Sitä pääsimme todistamaan.
Teoria piti paikkansa.
Pidämme avaruutta tyhjänä ja koskemattomana.
Niin ei ole.
Se on täynnä poksahtelua, aaltoja sekä repeämiä.
Minua kiinnostaa avaruuden aaltoilu.
Kun kaksi mustaa aukkoa törmää, niistä syntyy aaltoja.
Törmäyksiä tapahtuu kaukana meistä.
Miksi meidän tulisi piitata moisista aalloista?
Aallot tuovat meille tietoa mustista aukoista.
Miksi piitata niistä?
Mustat aukot ovat universumimme rakennuspalikoita.
Jos mielimme ymmärtää universumin koostumusta,
meidän tulee ymmärtää mustia aukkoja.
Silloin on mitattava niiden painovoima.
Siihen työni keskittyy.
Vähemmistöön kuuluminen on vaikuttanut elämääni monin tavoin.
Niistä tärkein on mukavuus, jota tunnen luopiona.
Ulkopuolisena valtavirrassa.
Voin homoseksuaalina hyvin aikana, jona sellaisilla oli vaikeuksia.
Työstin fysiikan kokeita, jotka nähtiin turhina ja typerinä.
Toiseus on sallittua.
Olen eteläaasialainen tutkija.
Amerikanpakistanilainen homoseksuaali.
Saan sanoa kaikkea tuollaista ja silti menestyä tieteen saralla.
Sen ansiosta muut ovat kyenneet tavoittelemaan samaa.
AKTIVISTI
Aina kun amerikanjapanilaiset kokoontuvat yhteen,
kysymme toisiltamme: "Missä leirissä perheesi virui?"
ALKAKAA LAPUTTAA, JAPSIT
Minun perheessäni siitä ei puhuttu milloinkaan.
Enkä osannut kysyä.
Pearl Harbor mainittiin lukiossa.
Kaikki tuntuivat katsovan minuun.
En tajunnut heidän nolostumistaan.
Emme tunteneet itseämme.
Amerikkalainen identiteetti taisi vaivata meitä kaikkia.
Amerikkalaisuus tarkoitti valkoihoisuutta.
En halunnut kuulua joukkoon nähtyäni muita amerikanjapanilaisia.
Etsiskelin itseäni lähtiessäni Japaniin.
"Ehkä kuulun sitten sinne."
Tein todella järkyttävän ja surullisen toteamuksen.
Minusta ei tule japanilaista.
Tulevaisuutta ei ollut.
Pääsin silti tolpilleni. Opiskelin amerikanaasialaisten tutkimusta.
Me olemme siirtolaisten lapsia
Me olemme keskitysleirin jälkikasvua
Poikii ja tyttärii ratatyöläisen
Jotka Amerikkaan jättää jäljen
Vietnamin sota osoitti, millaisina meidät nähtiin.
Näytimme viholliselta.
Taas meidät leimattiin vihollisiksi. Meitä ei nähty amerikkalaisina.
Pidin ensi kertaa minuudestani amerikanjapanilaisten seurassa.
Me kuitenkin marssimme amerikanaasialaisina.
Veljii ja sisarii kautta maailman
Olimme ammattitaidottomia.
Näimme tarpeen ja totesimme, että on järjestäydyttävä.
Otimme mallia Mustista panttereista.
Palvelimme kansaa.
Vaadimme sosiaaliturvaa ja perustimme vanhempainyhdistyksiä ja klinikoita.
Aloimme pohtia tuon kaiken kytköstä kokemuksiimme amerikanjapanilaisina.
Korvauksia vaadittiin äänekkäämmin.
Meidän piti taistella.
Anteeksipyyntö ei riittänyt.
Vaadimme rahallista korvausta.
Vaadimme kuulemisia muuallakin kuin Washington D.C:ssä.
Kuultavina oli tutkijoita, lainsäätäjiä ja tavan kansalaisiakin.
Meidän käskettiin lähteä kahden vuorokauden sisällä.
En halunnut lasteni kokevan torjuntaa amerikkalaisilta tovereiltaan.
Tätä epäinhimillistä ja julmaa kohtelua nähtiin -
vanhassa kunnon USA:ssa eikä missään Saksan Gestapossa.
Vaikea uskoa.
Se avasi silmäni.
Äitini näköisiä ihmisiä puhui leireistä ensimmäistä kertaa.
Äiti ei päässyt kertomaan tarinaansa. Sitä minä halusin kerrottavan.
Äitini perhe häädettiin maatilaltaan Kaliforniasta.
Heidät vietiin Arizonaan Gila Riverin keskitysleirille.
Sitä mukaa kun sain kuulla yhä enemmän,
tajusin mitä se merkitsi, kun ensimmäinen polvi saapui tänne.
He voittivat kaikki vääryydet.
He eivät saaneet kansalaisuutta, maata saati äänioikeutta.
Palkkioksi he joutuivat leireille ja menettivät kaiken.
Kuinka sellaisen jälkeen voi jatkaa?
Niinpä leirit muuttivat äidin tulevaisuuden rajulla tavalla.
Äiti oli vihainen ja silti ylpeäkin.
Hänet kuitenkin lannistettiin leireillä.
En usko hahmottaneeni tuon menetyksen suuruutta.
Allekirjoitan pian lain,
jonka nojalla maksetaan korvauksia 60 000 selviytyjälle.
Myönnämme virheemme.
Moni oli kokenut saman.
Kun tulee vangituksi ja häädetyksi mailtaan,
se ei ole tavatonta tässä maassa.
Solidaarisuus on korvauksista taistelemisen perintö.
Muutos vie paljon aikaa.
Rakennamme jotain aivan uutta.
Se elättää meidät pitkällä aikavälillä.
En välttämättä ehdi nähdä sen hedelmiä.
Tämä kuulostaa idealistiselta, mutta pyrimme muuttamaan maailmaa.
Muutamme systeemejä, jotka eivät palvele meitä.
SURFFAAJA / TIEDEMIES
Sain tiedemessuilla palkinnon, kun olin kuudentoista.
Eräs virus raivosi O'ahun katkarapukasvattamoilla.
Kehittelin käytännössä koronatestin katkarapuvirukselle.
Tuomarit äimistyivät.
Vastasin kyhänneeni sen koulussa itse.
Läpi meni.
Pääsin kansainvälisille messuille. Ne pidetään milloin missäkin.
Intoilin, että pääsen reissuun!
Messut pidettiin Arizonassa.
Pähkäilin: "Missä on Arizona?"
Siellä oli tosi kuivaa ja kuumaa.
Sisäinen kompassini päätteli, että jokin mättää.
Suuntasin heti Havaijille.
Kävelimme messukeskukseen valvojien mukana.
Ampaisin väkijoukosta suoraan juoksuun.
Valvoja huomasi.
Säntäsin kaupungin ulkopuolelle.
Aukealle päästyäni katsoin ympärille ja näin pelkkää vuoristoa.
Joka puolella. Aurinko porotti, ja nenästäni alkoi vuotaa verta.
Olin pyörtyä.
"Minä kuolen. Tahdon takaisin Havaijille!"
Tajusin, etten voi lähteä kauas.
Pienenä oli pakko käydä koulua.
Minusta oli mälsää kököttää sisätiloissa.
Heti kellon soitua isä vei meidät suoraan rannalle.
Siellä alkoi todellinen oppiminen.
Isä antoi meille tehtävän rannalla.
"Poimikaa erilaisia merileviä."
Hän kertoi niiden havaijilaiset nimet.
Merilevällä oli kuulemma latinalainenkin nimi.
Tämä on tiedettä. Sama päti surffaamiseen.
Ensin tutkimme hieman merilevää.
Sitten lähdimme surffaamaan.
Minne virtaus vie, ja mistä tuulee?
Miten hiekka ja vesi liikkuvat?
Opimme kaikenlaista leikin varjolla.
Opin arvostamaan tiedettä oudolla tavalla.
Tiede oli ikään kuin taikavoima, jolla viestittiin maailman kanssa.
Minulle tarjoutui tilaisuus.
Sain aloittaa Kaliforniassa kemian tohtorinopinnot.
Hylkäisin kaiken tuntemani ja aloittaisin jotain uutta.
Jotain tuntematonta ja erilaista.
Kaliforniaan tullessani koin rasismia havaijilaisuudestani.
Minulle tuli sanaharkkaa muiden surffaajien kanssa.
En saanut surffata kaikkialla enkä kaikkien seurassa.
En tuntenut noita sääntöjä.
Eräs surffaaja tuli lähelle ja lopulta tönäisi minua.
"Painu sinne mistä tulitkin."
Suutuin pahasti.
"Kotiin minä haluankin.
En tahdo olla täällä enkä joudu selittelemään.
Tämä meri on kotini.
Mistä itse tulette? Tietääkö kukaan sitä?"
Tohtorintutkinto tuntui taakalta, jota kannoin harteillani.
"Autat meitä, Havaijin tohtori."
Minua painostettiin olemaan tietynlainen.
Tahdon vain merelle.
Sovelsin kehittämäämme teknologiaa tiedeprojektiin tutkiakseni,
voidaanko meressä havaita molekyylijälkiä,
joita on kaikissa surffaajissa.
Se oli viimeinen oljenkorsi, jolla sain jäädä kouluun.
Eräs kirjoittaja otti yhteyttä ja haastatteli minua.
Yhtäkkiä soitettiin New York Timesista.
Pääsin tiedesivuille.
SAIRASTUTTAAKO MERI?
Haastattelupyyntöjä lähettivät NBC, NPR ja Nat Geo.
Minusta tuli nörttijulkkis ja pääsin hulppeisiin piireihin.
Se oli minulle todella tärkeää.
Sain maailmanlaajuista tunnustusta.
Nuo tunnustusta saaneet tarinat kuuluivat tosiasiassa kansalleni.
Siitä sain itsevarmuutta palatakseni kotiin.
Kotona saan olla oma itseni.
Tekstitys: Jouni Jussila