Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
En stor del av Amerika kommer aldrig se mig som amerikan.
Vi har inte ett gemensamt språk.
Vi har inte en gemensam religion, ingen gemensam identitet.
Jag förstår inte varför det är en grej att vara asiatisk stillahavsöbo.
Vem är du?
Hur ser du dig själv?
Vilken är din identitet?
Är det som asiat-amerikan? Är det som kanadensare?
Är det som amerikan?
Och jag skulle vilja säga att det finns en sorts holistisk sak
som är typ inget av det eller allt av det.
Jag tror att så mycket av min förståelse av världen medvetet
och omedvetet definitivt har varit...
att vara en asiatisk kvinna i ett vitt samhälle.
Jag tror att så mycket av kampen och förståelsen...
har handlat om den identiteten i första hand.
Den verkliga striden är en djupt inuti.
Men jag tror att du måste gå igenom mer synliga strider
som att någon kommer be dig göra en viss dialekt,
eller se ut på ett visst sätt, så, så, så,
och sedan måste du döda den inre draken.
Så när jag verkligen började förstå det,
det är då man börjar bry sig mindre.
Jag var så grundligt påverkad
och influerad av tv-programmet, Fame.
Det verkade vara ett ställe där
ungdomarna gör en grej som jag vill göra.
Men min utveckling i att hitta den gruppen av människor
som har kommit från liknande bakgrunder och som ser likadana ut,
skulle jag säga har varit långsam.
När det var få av oss, var det så utspritt.
Det var typ som att, Dan är på Hawaii, Hawaii, Hawaii...
och gör sitt jobb där borta.
John Cho gjorde sitt jobb, där borta, där borta, där borta.
Det kunde inte vara mer än en av oss.
Men det var...
ensamt, eftersom systemet gjorde det så.
Det är ditt perspektiv.
I alla rum du befinner dig i, kan du lära dig något,
även om det är ett rum som inte vill ha dig.
På vissa sätt är de rummen de bästa lärosätena.
Hur existerar du i ett rum som inte vill ha dig?
Eller inte respekterar dig?
Det var en annan tid.
Faktumet att halva rollbesättningen i Grey's Anatomy inte var vit,
var en grej. Och det var nästan som...
Låt oss inte prata om det.
Låt oss bara se om vi kommer undan med det.
Åh, herregud, det är en succé!
Det är den där känslan som jag vet,
vad jag tror och hoppas är en gammal känsla.
Det är en känsla från var jag kom ifrån, som är som
låt oss försöka smyga in det, låt ingen märka det,
och så kanske vi kan ha en existens?
Jag hoppas verkligen, och jag ser och hoppas fortfarande
att den sortens tankar har passerat.
Nu är jag bara intresserad av att berätta historier
där karaktärerna har den där kulturella dimensionen.
Det handlar inte bara om, att jag ska gå omkring och äta kimchi
och prata om, du vet, koreanskt filmskapande.
Jag vet inte. Det är inte det som är poängen, okej?
Men det handlar om att öppna den där dimensionen
som brukade vara stängd.
Varför? För att det vid den tiden, passade mer
in i ett väldigt vitt historieberättande.
Vita skådespelare kan inte frågas,
"Så hur är det att vara en vit skådis vid 20?"
"Vid 30? Vid 40? Och vid 50?"
De kan inte frågas, men jag tycker att de skulle det.
Hela grejen med amerikanska namnet, jag visste inte att man kunde välja!
Ingen sa det till mig och jag visste inte att man kunde byta namn så där.
Så många av mina asiatiska vänner,
framför allt de som var hmong, gjorde det.
Jag skulle valt, typ du vet, Optimus Prime eller något.
Det hade varit så coolt!
Jag fick nöja mig med Yia.
HMONG-KOCK FRÅN WISCONSIN NOMINERAD SOM JAMES BEARD-SEMIFINALIST
"Yia" på hmong betyder bokstavligen gjutjärnspanna eller wok.
Hmong-ungar tyckte att det var roligt och sa typ "var är Yia?"
"Inte den, utan den!"
Min yngsta brors namn är Gong Hmong, vilket
bokstavligen översätts till "Guds välsignelse."
Han får Guds välsignelse, och jag är en stekpanna!
Jag föddes i ett flyktingläger
i norra Thailand som hette "Ban Vinai."
Jag kom till USA när jag var typ fyra och ett halvt.
Jag växte upp i en liten stad i centrala Wisconsin,
huvudsakligen vit, och sedan var det familjen Vang.
Jag ville inte vara hmong.
Jag levde två olika liv när jag växte upp.
Ordet meekah är hmong-ordet för amerikansk.
Jag levde mitt meekah-liv på skolan, och hemma levde jag mitt hmong-liv.
Min största grej var att passa in.
Även pappa sa till oss att läsa böcker.
Att vi skulle se på tv.
Han ville inte att vi skulle få hmong-eller asiatiskt uttal.
Om jag kan prata och agera som de,
om jag känner till alla referenser inom popkulturen som de,
så kan de inte skratta åt mig.
De kommer inte tycka jag är konstig eller annorlunda.
Jag ville vara säker på att när jag var i skolan,
skulle mina meekah vänner, mina vita vänner,
mina amerikanska vänner, veta att jag är amerikan.
Jag är en av er.
De var mina vänner och de brukade hålla i mitt ansikte
och ta mina ögon och öppna upp dem lite mer
och de kunde till och med fråga, "Ser du bättre nu?"
Jag trodde bara att det var så vänner gjorde.
Jag brukade skratta och säga, "Jag tror det."
Tänk er att vara en åttaåring,
och ta med lunch som mamma gjort, till skolan.
Hon jobbade hårt för att vara säker på att sonen var väl omhändertagen.
Enda sättet hon visste hur, var att laga mat.
Och när man skulle äta fanns det barn som retade dig
och sa att din mat stank och de ville inte att du skulle vara nära dem.
Gissa vad jag gjorde? Jag slängde bort min mat
bara så jag kunde få vänner, och vara cool.
Och jag brukade komma hem och ljuga för henne
"Ja, jag åt allting."
Så det är åtta-, nioårige Tia, okej?
Snabbspola fram typ, 30 år,
och känna skam för barnet, som inte visste bättre, förstår du?
Om jag kunde gå tillbaka och säga till det barnet,
skulle jag säga, "Oroa dig inte, kompis."
"Om 20 år, kommer de försöka Asia-splain allt för dig,
om hur god fisksås är,
och de har upptäckt ostronsås, eller
"Japp, jag har Sriracha hos mig"
Mina vita vänner, meekah-vänner som nu säger,
"Ja, jag åt det här,
och det var räkpasta i,
och det var jättegott," och själv säger man,
"Jorå, vi kallar det vardagsmat hos oss, okej?"
Under uppväxten, om det skulle firas eller festas i trädgården,
hade alla killar en skärbräda och en köttyxa.
Så man skar allting för hand
och sen stoppade man och gjorde korvar
inomhus med tanterna, mammorna och mormödrarna.
Och de hjälpte till att laga ris eller nudlar
eller med virandet, steka grejer.
Alla killar hängde vid grillen.
Pappa hade tången och han gav mig tången.
Man tränar hela livet för detta, för detta ögonblick,
för att bli den som vänder köttet på grillen.
Jag minns att jag kom in och sa, "Mamma, jag luktar som pappa!"
Jag luktade ungefär som bränt trä, som eld,
och tyckte det var så coolt.
Jag pratade inte med mina vita, amerikanska vänner om det.
Jag flydde från det här kallet.
Min pappa råkade ut för en hemsk olycka.
Ni måste förstå att han var min hjälte.
Han stred i krig och överlevde.
Han tog med oss hit.
Och jag tänkte, "Herregud, om pappa dör, kommer allt
om honom, hans arv, också att dö."
Den dagen ändrades mitt synsätt på hmong-mat och jag
tänkte på vad det innebär att vara hmong.
För min del, känner jag...
att det är att minnas historien och maten vi åt.
Det är något med det som förnyar min själ när jag äter det.
Det är något speciellt med Hmongs sareptasenap
bräserade med fläskhalsben
och den där vackra kollisionen av kryddor, bettet från sareptasenapen,
och det feta från fläsket
i samma ögonblick som dina läppar vidrör det.
Och om du är en hmong-unge, så känner du igen den smaken.
Det är något vackert
med färsk hmong-gurka som jag får sätta tänderna i.
Varje gång jag gör det och den går isär i munnen,
tas jag tillbaka och blir 10-åringen som satt med mormor.
Hon skär gurkan åt mig direkt från trädgården.
När jag insåg att det är den jag är, och det är en del av mig,
ville jag dela det med folk.
Man ser uppoffringarna de som kom före dig, har gjort.
Man tar det och går vidare med det.
En dag måste du uppoffra dig för nästa generation
så den kan växa.
Det är vad det innebär att vara hmong.
Jag sprang så långt att det blev en cirkel.
Jag sprang tillbaka till det.
Det älskar jag med att vara hmong.
Och det är därför om någon vill prata med mig om det,
då gör vi det. Nu kör vi.
Om du pratar med mina föräldrar,
tror jag de skulle säga att jag käftade emot ofta
och var ett väldigt bestämt barn.
På vietnamesiska så är den största komplimangen du kan ge en dotter
är hiu tao, vilket är att vara lydig.
Det har jag aldrig varit.
Jag avvisar verkligen idén om att AAPI-samhället är tyst.
Det är en stereotyp, och det spelar med i den vanliga minoritetsmyten.
Det finns mängder av asiat- amerikanska aktivister i historien.
De får bara inte historieböckerna att skriva om dem.
Min mormor kämpade för frihet mot fransoserna i Vietnam.
Du vet, jag kommer från ett ursprung av människor som käftat emot.
Jag heter Amanda Nguyen.
Trodde aldrig jag skulle tvingas genomlida större orättvisa
än dagen jag blev våldtagen.
Jag studerade astrofysik på Harvard.
Under sista terminen blev jag våldtagen.
Jag gick ut från sjukhuset efter våldtäktsundersökningen var klar,
och i det ögonblicket insåg jag exakt betydelsen av ensamhet.
Fick en taxikupong för att återvända till rummet där jag våldtagits.
Det var först efter min prövning
som jag upptäckte själv de sätt
som våldtäktsöverlevare fortsätter att bli drabbade.
När jag fick veta att våldtäktstestet kunde förstöras efter sex månader,
trots att preskriptionstiden är 15 år,
kände jag mig förrådd av USA:s rättssystem.
Jag upptäckte att jag hade ett val.
Acceptera orättvisan
eller skapa förändring med egna händer.
Och så, bestämde jag mig för att ändra lagen.
Lagen jag skrev heter
"Sexual Assault Survivors' Bill of Rights."
En del av det är att spara våldtäktstestet.
En annan del är rätten till din egen patientjournal.
En annan är rätten till din egen polisrapport.
Innan så var de inkapslade, de nekades
till överlevare över hela USA.
När den federala lagen fastslogs,
minns jag att jag gick uppför trappstegen till Lincoln Memorial.
Jag bara skrek så högt jag kunde.
Och det kändes som en förbannelse bröts.
För mig så var det min rättvisa.
Det var så rättvisa kändes.
Min kärlek till rymden startade innan jag ens var född.
Min familj var båtflyktingar från Vietnam,
och de navigerade med stjärnorna
för att hitta deras väg till frihet.
Min mamma lämnade med tre andra familjemedlemmar,
hennes yngre syster, nummer 11,
hennes bror, nummer 3, och sonen till nummer 2.
När de simmade och kom fram till båten,
så var det maskingevär...
och Vietcong hade sett dem.
Min mamma vände sig till nummer 3 och sa,
"Vi måste dra. Dra eller dö."
De klarade sig till internationellt vatten.
Och sedan eftersom det var en storm, höll båten på att sjunka.
En stor båt kom och räddade dem.
De kastade över ett rep, en bokstavlig livlina.
Hon berättar för mig att du sätter en hand framför den andra,
en fot framför den andra.
När folk frågar mig hur jag bestämde mig för att ge mig på USA:s regering
eller FN,
tänker jag på hur hon var tvungen att undvika vakterna, maskingevären,
klättra uppför ett rep i en storm,
och jag behövde bara skicka ett mejl till en senator.
När jag pratade om min våldtäkt, så var det väldigt stigmatiserat.
Nära och kära sa, "Du, jag tycker inte du borde göra det här,"
inklusive, såklart,
andra människor som delar min identitet som unga asiatiska kvinnor.
Och jag förstår var det kommer ifrån.
Så jag skuldbelägger ingen som känner att lönsamhetskalkylen
i deras överlevnad hänger på deras tystnad.
Jag vill att folk ska veta att det kraftfullaste verktyget
vi har är vår röst.
Jag har aldrig ångrat det.
Jag har tre bästa dagar i mitt liv.
Den första bästa dagen är dagen då jag träffade min partner.
Åhh, snyft, snyft. Sant.
Den andra bästa dagen är SummerStage.
Den bästa dagen i mitt musikliv.
Den tredje bästa dagen är när jag fick parkering i mitt garage...
efter 14 år.
Det är New York-skit.
Vad identifierar jag mig som?
Det beror på var jag är och vem som frågar, eftersom identitet skiftar.
Jag identifierar mig definitivt som DJ, som en artist, som en kurator.
Jag tror identitet är en...
en slingrig väg när jag... när jag deltar i det här projektet.
Mina föräldrar hade, som jag kallar det, "ett fredlöst kärleksgiftermål"
i slutet av sextiotalet i Indien.
De var partitionsbarn.
Så de föddes i det som nu är Pakistan...
och flyttade sedan till England.
Och sedan flyttade vi till USA precis innan min femte födelsedag.
Vad ville mina föräldrar att jag skulle bli?
Jag vet att när jag startade som DJ, ville de inte att jag skulle det.
De ville definitivt inte att jag skulle göra den skiten, nej.
Min mamma åkte till England.
Det fanns en låt som var jättestor.
Hon tog med en kassett tillbaka till mig.
Malkit Singh Up Front var albumet.
Det finns en annan låt där som jag gillar.
En av raderna går "We're not gonna dance to the White man's disco,"
vilket är... du vet, poetiskt.
Min idé för min sextonårsdag
var att jag ville göra ett Bhangra party.
Och jag ville att alla skulle bära indiska kläder.
Jag var motsatsen till, typ, självhat.
Jag var typ den andra sidan.
Och det var bokstavligen i vår källare.
När jag startade som DJ, var jag involverad
i samhälls-aktivism mer än något annat.
INDIER RÄDDA ATT GÅ PÅ GATORNA
Jag var med i en grupp som ursprungligen bildades
runt våldsvågen som skedde i Jersey City i slutet av 80-talet,
av en grupp som kallade sig själva "Dotbusters."
Vi började samla in pengar genom att hålla fester.
De sakerna var ofrånkomligen sammankopplade för mig,
skapa utrymme, hålla ihop samhället och vara DJ.
Synonymt med Bhangra-musik, när jag startade som DJ var
att det var låg arbetarklass, som var taxiförare,
som inte gjorde det professionellt,
som lyssnade till den musiken, de var från Punjab.
Jag ville skapa ett utrymme som var, nej vi kör fullt ut.
Vi ska spela den riktiga skiten.
Idén med Basement Bhangra var, jag vill spela den här musiken.
Jag älskar hip-hop. Låt oss bara spela det.
Det tog en stund, men det fastnade. Folk fattade verkligen.
Vid sommaren andra året, så var kön runt kvarteret.
Vi öppnade klockan 19, och sedan danslektionen,
Basement Bhangra danslektion.
Gör inte...
Kobra-rörelser när du dansar.
Som att de är ormtjusare. Inte coolt.
Vid midnatt, är det galet.
Från vägg till vägg.
Till sist, vill jag bara att så många som möjligt ska dansa.
Det satsar jag på.
Jag tänker så mycket på Basement Bhangras musikprojekt
och hur de bara kunde förekomma i New York.
Det blev ännu viktigare efter 11 september,
framförallt för en massa Sikh-män, skäggiga, med turban.
Efter 11 september, hände det en massa dåliga saker i vårt samhälle.
Vi körde ett event 20 september,
nio dagar efter 11 september, då vi funderade, "Ska vi köra? Eller inte?"
Givetvis så tyckte klubbägaren, "Raker, du måste bara göra det."
Och det var då jag lärde mig lektionen att du alltid har festen.
Festen går vidare.
Det var då det klickade att det var inte bara en fest, utan ett utrymme.
Jag jobbade med nya artister,
lärde mig av dem, och de lärde sig av mig.
Och det finns en massa fler sydasiater som gör musik.
Och det är spännande.
En del av det är skit, och en del av det har riktig potential.
När vi går genom en dörr, är det vårt ansvar
att ta med andra genom den dörren.
Jag tycker det är fantastiskt att sydasiater blir framgångsrika
på vissa synliga sätt,
men det är typ, vilket utrymme tar vi egentligen?
Vi kan inte bara glädja oss för att någon blivit vald eller något.
Och den generella glädjen runt makt, den är dålig, du vet?
Och de måste vara kritiska mot det.
Vi behöver höja rösten mot förtryck av alla människor.
När jag började jobba med tv-nyheter,
såg jag mig omkring och allt jag såg var vita män.
De var mina chefer, de var mina kollegor,
mina motståndare, människorna jag intervjuade, alla var vita män.
Varje gång jag gick in i ett nyhetsrum, så var jag en ensamvarg.
Jag bestämde mig för att jag också skulle vara en vit man.
Jag bokstavligen tog på mig hela deras beteende.
Jargong, bestämde att jag var berättigad, och jag var ful i mun.
Jag var verkligen ful i mun.
Och det var så opassande eftersom här var jag,
en liten lotusblomma
med de här fula orden som kom ur min mun.
När de kastade något på mig som var rasistiskt eller sexistiskt,
kastade jag det tillbaka på dem på ett rasistiskt, sexistiskt sätt.
Min chef sa, "Berätta för dem varför jag anställde dig."
Och jag sa, "Eftersom du gillar sättet jag fixar dina skjortor."
Och han tyckte det var det roligaste han hört i hela hans liv.
Och han fortsatte, "Säg till dem" Han fortsatte få mig att upprepa det.
Och jag tänkte för mig själv, "Varför i helskotta sa jag det?"
"Är jag knäpp?"
Och det var bara mitt sätt.
Det var så jag hanterade de sexistiska svinen
och de rasistiska svinen.
Förlåt.
Mina föräldrar föddes i Kina,
och jag har fyra äldre systrar alla födda i Kina.
Men jag är den enda som är född i USA.
Och jag var "ytterligare en flicka."
Jag föddes och växte upp i Washington, D.C.
När jag föddes,
ringde min pappa från sjukhuset och sa, "Det är ytterligare en flicka."
"Ni får hitta ett namn åt henne."
Mina systrar tittade i filmmagasin.
Så de sa, vi bläddrar och det får bli namnet.
Och de bläddrade, och det var en aktris som hette Constance Moore.
Så jag blev Constance, men alla kallade mig Connie.
När min mamma kom till USA, kunde hon inte
läsa eller skriva engelska, inte heller läsa eller skriva kinesiska.
Det var jag, åtta-nio år gammal, som lärde henne att läsa.
Jag använde mina gyllene böcker, alla mina småbarns-böcker,
och jag hjälpte henne lära sig sin signatur
så hon kunde få sitt medborgarskap.
Men det var väldigt, väldigt svårt för henne.
Mina fyra äldre systrar var bossiga, skrikiga Mimis.
Allt de gjorde var, bla, bla, bla.
Och jag var den här tysta,
timida, blyga personen som aldrig öppnade min mun.
Min familj var chockad att jag började med tv-nyheter.
Mina systrar sa, bokstavligen, "Tänka sig, vår lilla Connie."
"Hon pratar till miljontals människor."
"Vem hade kunnat tro att vår lilla Connie...?"
Och ja sa...
"Lägg av."
Mina föräldrars stora sorg var att de inte hade några pojkar
och enligt kinesisk tradition måste man ha pojkar
för killar för vidare familjens namn.
Min far gav mig faktiskt uppdraget.
Han skrev ett brev till mig och sa,
"Du kanske kan föra familjens namn vidare."
Det gjorde jag, undermedvetet.
Jag fick ett samtal från en journalist, en dag,
och hon sa att hon var döpt efter mig, Connie Wong.
Jag sa, "Va, skämtar du?"
Hennes föräldrar frågade henne, "Vad vill du heta nu
när du är i USA?"
Hon var bara tre, fyra år eller så.
Hon såg mig på tv.
Hon sa, "Antingen Connie eller Elmo."
Hon upptäckte att det fanns en hel generation
asiatiska tjejer som hette Connie.
Connie Wong beslutade sig för att skriva en artikel
för debatt-sidan i The New York Times,
och det skulle handla om alla Connie som hon fann.
Och foto-redigeraren hittade en fotograf
vars namn var Connie Aramaki,
och hon samlade alla dessa Connie,
och då grät jag.
Jag börjar gråta varje gång jag tänker på det.
Det är ett otroligt arv som jag inte visste fanns.
Att alla dessa Connie har fått sitt namn efter mig, är otroligt.
Att simma har varit en del av mitt liv så länge jag minns.
Jag kan inte minnas någon gång i livet då jag inte varit i vattnet.
Då jag inte uppförde mig på ett flickaktigt sätt,
på tjejernas toalett eller tjejernas omklädningsrum,
blev jag mobbad för mitt utseende.
"Du är inte en tjej på riktigt" eller "du är en förklädd kille."
Så jag bytte om till baddräkt i bilen.
Att gå in i tjejernas omklädningsrum med tröjan av och baddräkt synlig
blev min slags biljett till toaletten
utan att bli mobbad för att inte vara nog tjejig.
Jag tänkte på könsidentitet som
"Oj, jag kanske inte är den kvinna alla säger att jag är."
Jag kanske är en man.
Jag tänkte, "Herregud, hur gör jag med sport?"
"Hur ska jag göra med simningen?"
Hur ska jag kunna vara mig själv som atlet
och samtidigt vara mig själv som transperson?
Jag hade fortfarande ett åtagande att vara med i Harvards simlag
och särskilt kvinnornas simlag när jag var klar med behandlingen.
Att berätta för kvinnornas tränare och hennes svar var
"Jag vet inte, men vi löser det här."
Under det årets lopp, blev jag faktiskt erbjuden en plats
på herrarnas lag för deras tränare sa,
"Om du identifierar dig som man, simma för mig."
Jag hade tur som möttes av den sortens stöd
från mina tränare som tillät mig bli mitt äkta jag
som transman i herrarnas lag.
Under min process att komma ut som trans,
tröttnade jag på att berätta för folk en och en.
Så jag postade på Facebook
"Hej allihop, jag är transman."
"Här är lite information om vad det innebär."
"Jag ska simma för herrarnas lag."
Så jag berättade för alla online.
Jag har faktiskt tre koreanska morföräldrar.
Min halmeoni, hal-abeoji, min mormor och morfar,
min mammas föräldrar.
Jag har även min tant, my keun-imo.
Halmeoni har faktiskt Facebook, så innan jag postade,
blockade jag henne på Facebook.
Hon har ett par gemensamma vänner med mig, jag sa,
"Hej, berätta inte för halmeoni än."
"Jag ska berätta för henne, men jag måste komma dit."
Sen tillbringade jag en månad med att skriva ett brev till henne.
"Halmeoni, hal-abeoji, keun-imo, jag berättar för att jag älskar dig."
"Därför att jag respekterar dig mycket, och vill ha dig i mitt liv."
Både jag och mamma var väldigt rädda.
Vi kanske aldrig får komma tillbaka hit igen.
Hon kanske inte bara förskjuter mig, utan även min mamma.
Vi satte oss vid köksbordet.
Jag läste brevet för dem.
Avslutade med, "Jag älskar er."
Och sen väntade jag.
Min morfar var först att reagera och han började med
en långsam gammal mans applåd och sa,
"Så du kommer ur garderoben nu?"
Jag var förstummad. Han kände till frasen "komma ur garderoben."
Och så sa han, "Gratulerar."
Mamma och jag är helt förbluffade, vet inte vad vi ska säga.
Keun-imo, hon kramar om min hand
och kliver upp och ordnar te. Hennes kärlek hade kommunicerats.
Halmeoni, den person jag oroade mig mest för,
stirrade på mig, och fick ett väldigt strängt uttryck i ansiktet
och sa, "Det visste jag."
"Du kan bli pojke, bror," hon sa, "Du kan bli man."
"Men döttrar tar hand om sina föräldrar."
"Det är ditt ansvar, Schuyler, att ta hand om dina föräldrar."
Självklart höll jag med.
Jag har de orden, bumo-hyodo ta hand om dina föräldrar,
intatuerat med min mormors handstil under mastektomiärret,
nära mitt hjärta.
Det är min hyllning till henne
och hela det starka kvinnosläktet jag kom från.
Min halmeoni, hon är nordkorean.
Hon gick från Pyongyang till Seoul för att fly
precis innan Korea delades itu.
När hon var 13 år gammal gick hon tillsammans med sin mor
över haven för att uppfostra min mor.
Så det finns ett stort värde som jag bär med mig
och tatueringen är en del av den symboliken.
När jag växte upp fick jag ofta höra varierande
väldigt opassande kommentarer om mitt utseende.
"Mixade bebisar är de vackraste."
"Du är så exotisk."
"Asiatiska och vita tjejer är sexigast."
Det här kom från vuxna i min närhet, från jämnåriga. Det kom från lärare.
Väldigt fetischerande kommentarer om mitt utseende
som vävde in rasism, kvinnohat.
Och sen genomgick jag transition.
Nu ses jag som en asiatisk man i världen.
Det är en helt annorlunda upplevelse.
Nu känner jag att jag, inte existerar.
Jag får ofta höra att jag inte är man nog.
Många ser östasiatiska män som feminina, undergivna eller svaga.
De ser transmän på samma sätt.
Min manlighet är min.
Om du inte ser det, eller tycker att det är x, y eller z, är det okej.
Du kan tycka vad du vill, men jag vet vem jag är.
Min rasidentitet och transidentitet har tvingat mig
att hitta den stabiliteten på egen hand.
Nu ser jag det lite som en superkraft.
De tillfällen jag är mest nervös är när någon kommer fram till mig
och säger, "Hej, jag älskade dig i..."
och pausen mellan "i" och vad de nu säger
är då jag är mest nervös.
Harold & Kumar, jag fattar det.
Det är typ 10 år före jag började med komedi.
Och det händer för alla de andra också.
Det händer för Hasan, och Aziz,
det händer för Kal, och Hari.
Det händer oss alla.
Jag kommenterar alltid samma sak när någon säger,
"Hej, jag älskade dig i Big Bang Theory."
Då säger jag, "Nej, det är den andre."
Ja.
Det har lett till en del pinsamma ögonblick.
Hej, hur är läget?
Jag började med standup efter 11-septemberattackerna.
Jag fick precis en Xbox.
Jämt när jag stod på scenen kunde jag känna spänningen från publiken.
De var som, "Kommer han nämna det?"
Jag försökte att inte säga något om det.
Det funkade bara inte. Jag blev tvungen att prata om det.
Jag kunde kliva på scenen och om jag var i en bar eller så,
kunde alla plötsligt titta lite spänt på mig
och så sa jag, "Hej, jag är från Pakistan."
"Vi är de snälla killarna." Så brukade jag säga.
"Var är Osama?"
Fick jag höra några gånger.
Efter de två, tre första gångerna det hände,
kände jag, "Okej, det är inte enstaka händelser."
Det här kommer fortsätta.
Så jag behövde komma på comeback-repliker.
Folk kunde kalla mig terrorist på scenen, och jag sa,
"Om jag verkligen är terrorist,
vill du verkligen börja mucka med mig?"
"Var är Osama?" Jag sa, "Vet inte.
Har inte sett honom på mötena på länge."
Om någon säger något, säg något tillbaka,
och så exploderar plötsligt publiken.
De älskar det. De älskar dig.
Jag märkte att en nivå i nya Call of Duty
heter Karachi, och där växte jag fan upp.
Det är så konstigt.
De typ, din hemstad är nu ett slagfält.
Hur många poäng kan du få?
Förhandlingen om min identitet är ett pågående projekt, för mig.
Jag vet inte än.
Du frågade hur jag identifierar mig själv.
Jag säger pakistanier.
Wikipedia säger pakistan-amerikan.
Jag vet inte vad det betyder.
Jag känner mig inte helt som pakistanier för jag bor inte där nu.
Jag känner mig inte som amerikan för medlemskapet
i gruppen baseras på...
att andra medlemmar i gruppen ser dig som medlem i den gruppen.
Jag förstår att många i USA aldrig kommer se mig som amerikan.
Så jag känner mig inte som amerikan.
Man måste komma på något som är helt unikt för dig.
Som liten, älskade jag filmer och tv.
Filmer, tv, tv-spel.
Det var en lång period i livet då jag såg en film varenda dag.
Star Wars och Star Trek och Gremlins och Ghostbusters
och Indiana Jones och allt sånt.
Jag såg även många Bollywoodfilmer.
Den typen av skildring av de typ starka,
tysta män som aldrig någonsin blir ledsen eller känner rädsla,
det var en stor del av Bollywoods filmer.
Så jag växte verkligen upp och liksom dyrkade de sakerna,
att vara en stoisk man som tar hand om sin familj och slår ner
skurken och allt sånt.
Och att nu i ärlighetens namn inse att den uppfattningen om mandom
var väldigt skadligt för mig.
Man får inte vara ledsen
och inte rädd, att ilska är den enda manliga känslan som finns.
Nu när jag kliver på scen vill jag prata om hur...
jag förstår hur jag känner och ha möjlighet att kunna uttrycka det
är styrka, du vet... Ilska är inte nödvändigtvis styrka.
Att säga, "Jag är rädd för detta" är också styrka.
När jag gör standup nu,
vill jag vara någon som ser ut som jag
som pratar om såna saker.
Att även om jag har lyckats och är mycket lyckligt lottad,
men jag har fortfarande något inom mig...
som skrämmer mig.
Jag kom till USA på sent 70-tal,
och åkte direkt till Kansas City.
När jag flög från Filippinerna,
sa kvinnan som satt bredvid mig, "Du är min första asiat."
Och hon sa det på ett så nedsättande sätt,
att jag svarade tillbaka och antagligen inte respektfullt,
för jag sa, "Du är min första dumbom."
Det blev tyst hela vägen till Kansas City.
På 70- och 80-talet var det brist på sjuksköterskor.
Många chefer, från hela USA
åkte till Filippinerna och rekryterade
alla sköterskor de kunde få, i Manila.
Det jag kunde tjäna på ett år som chefssköterska på IVA
på Philippine Heart Center,
tjänade jag på en månad här i USA.
Min historia är inte annorlunda än andra filippinska sköterskor
som kom hit för att söka som de säger, grönare ängar,
för bättre förutsättningar för sina familjer.
Jag kom till USA när jag var 25.
Jag lämnade min make och förstfödda son.
Han var bara några månader när jag åkte.
Jag skickade hem halva min lön varje månad.
Jag hade sån hemlängtan.
Jag var väldigt, väldigt ensam.
Det finns en sång hemma som heter "Manila, Manila".
Någon spelade den under en julfest,
och jag bröt ihop och grät som tokig.
Min make och fyra barn flyttade till mig i USA,
och vi bosatte oss i New Jersey.
Jag gick i pension 2019 efter att ha jobbat som sköterska i 46 år.
Vi planerade att min make skulle gå i pension 2020
och vi skulle resa runt jorden.
Senaste nytt om coronavirusets spridning.
Minst 19 dödsfall har rapporterats i USA.
Efter att ha kollat på tv i mars 2020,
slumrade min make till, som han vanligtvis gör.
Sedan körde vi Facetime med barnen eftersom vi inte kunde träffas.
Och de sa, "Mamma, han ser inte ut att må bra."
Och det var början på min mardröm.
Han lades in på sjukhuset jag jobbade på.
Efter ytterligare några dagar ringde min familj på hjälp åt mig.
Jag hade också covid.
"Vem ska ta hand om min make när han kommer hem?"
"Jag är sköterska, jag tar hand om honom."
"Jag måste leva."
Det var Stilla veckan, och jag tror på bönens makt.
Jag kände mig upplyft på långfredagen.
På söndag, påskdagen, såg jag en regnbåge framför sjukhusfönstret,
och sa till mig själv, "Jag kommer överleva."
Min make gick in på sin tredje vecka som intuberad på IVA.
Läkare upplyste mig om vilken medicinering som förskrevs,
en respiratorinställning ordnades, och jag förstod allt.
Jag är intensivvårdssköterska.
Och när de berättade för mig att en viss medicin lades till,
sjönk mitt hjärta.
Jag fick möjligheten att hålla hans hand hans sista tre timmar.
Prästen fick välsigna honom, och vi bad radbandet,
barnen ringde på Facetime och jag viskade i hans öra,
"Det är okej att släppa taget, pappa."
Så hur går man vidare?
Jag ber för honom dagligen.
Hälsar på honom varje vecka, tar med blommor.
Och nu är jag lycklig mormor till sex stycken.
Jag åker hem till Filippinerna och hälsar på släkt,
gör det medicinska uppdraget.
Och jag säger alltid, på tagalog,
"Om du inte ser tillbaka var du kom ifrån,
kan du aldrig nå ditt slutmål."
Vi har bara ett liv att leva. Gör skillnad.
Om du växt upp fattig, är man mer motiverad att inte vara fattig.
När skolan hade stängt på grund av snö,
hämtade jag mina vänner och sa, "Vi skottar."
Vi hade ett gräsklipparföretag.
Jag lärde mig magi och började med magishower.
Jag ska bara skaka den lite.
Dra ut den. Alla sammanbundna.
Jag hade samlat på mig flera hundra dollar i biblioteksböter.
Jag erbjöd biblioteket att jag skulle göra magishower.
Jag sa, "Jag vill ni tar bort mina förseningsavgifter."
Och det gjorde de.
Hemske Haroon kallade de mig.
Dagen jag föddes invaderade ryssarna Afghanistan.
Jag var där i tre år.
Min far anhölls för att ha stöttat en del av motståndet.
När han blev frisläppt sex månader senare,
beslutade vi oss att dra därifrån.
Mokhtarzadas var ganska välbeställda.
Valutan genomgick inflation, och då blev afghanin inte värd någonting.
Det var en total kollaps.
När vi kom till USA,
flyttade vi in i min mors föräldrars tvårummare
i Maryland.
Då en familj på sex, plus mina morföräldrar.
Vet inte riktigt hur vi fick plats.
Det var trångt.
Vi hade inte råd med något.
Jag minns att jag hade gratis lunch.
De delade upp barnen innan lunch.
De ropade upp dig och bockade av på en lista.
När jag flyttades till reducerad lunch, tyckte jag, "Nu kommer vi!"
Jag växte upp med medvetenheten
att mitt folk genomled stora svårigheter.
Min mor fick oss att inse att vi var lyckligt lottade
och att man måste göra allt man kan
för det finns en miljon människor som skulle byta plats med dig.
Det hade mycket att göra med min ambition.
När jag var i high school, gjorde jag praktik hos en marknadsföringsbyrå.
De lärde mig bygga webbsidor.
De sålde dem för tusentals dollar till olika företag.
Jag insåg att varje företag och kanske varje person
kommer behöva en webbsida.
Tänk om vi skulle bygga något som bygger deras webbsidor?
Därifrån kom idén om FreeWebs.
Att ha bröder som kan koda är värdefullt.
Jag håvade in dem och sa, "Hörni, vi bygger det här."
Vi startade Webs precis när jag gick sista året vid Marylands universitet.
Vi var tvungna att ha fysiska maskiner,
servrarna som allting kördes på.
Det flyttades från studentrum till lägenhet till garderob.
En dag släcktes allt.
Varenda grej släcks.
Ett hundra tusen websidor finns på servern och den startar inte.
Vi kunde inte få den att starta. Det är slutet på företaget.
Till slut ringde vi Dell och de sa,
"Ibland kan damm vara problemet."
"Försök öppna, dra ut kabeln, blås i den
som en Nintendo-kassett eller något,
och sätt tillbaka den och slå på den sen."
Vi öppnade, drog ut kabeln, blåste i den,
la tillbaka, slog på och allt startade upp igen.
Precis där var en förgrening i universum.
En väg skulle blivit väldigt annorlunda.
Hela vår framtid hängde i vågskålen, avhängt på en bit damm.
Mina föräldrar fattade inte riktigt
framgångsnivån vi började få
innan vi berättade hur mycket vi sålde företaget för,
tio år efter vi startade det.
Vi sålde företaget för nästan 120 miljoner dollar.
Jag och mina bröder satt runt en dator
och vi uppdaterade våra bankkonton.
Plötsligt dök en massa fler nollor upp.
Det var då det kändes verkligt.
"Wow, min familj blir omhändertagen."
Till vår nästa start-up,
hade jag insett att det är ett irriterande problem
att man inte kan hitta vilka prenumerationer man betalar för.
Och så föddes Truebill.
I tech-världen, finns det någonting som kallas en enhörning.
Och en enhörning är en ”mer än en miljard dollar”-grej.
Vi sålde det företaget för nästan 1,3 miljarder.
"Wow, vad ska jag göra med det här som gör mig värdig
att det här har kommit min väg?"
Jag har nu uppnått tillräckligt i mitt liv.
Jag ska säga som jag tycker och skapa plats
för att det muslimska samhället ska ha en röst.
Därför investerar jag i oberoende journalistik.
Därför har jag försökt få nödpaket till Gaza.
Och därför har jag hjälpt till att grunda och stötta en skola
i Afghanistan, för föräldralösa.
Jag försöker konfrontera folk på Twitter,
när jag känner att de inte är ärliga eller sprider felaktig information.
Om jag, efter att ha haft så mycket framgång här i USA,
om jag inte kan tala om dessa saker, vem ska göra det?
Vem kan göra det?
Jag minns i armén
som ung officer som genomgick flygskolan.
Armén visade upp en bild
om hur en idealisk arméofficer skulle se ut.
Och det var en kortklippt blond man med skarp käklinje.
Jag tänkte, "Jag kommer aldrig se ut så."
Jag var bokstavligen mitt i uppdraget när jag sårades och flögs ur Irak.
Jag minns att jag blev träffad.
Och jag minns att jag desperat bara försökte landa helikoptern.
Jag menar, mina ben var bortsprängda och min arm var i stort sett kapad.
Jag gjorde inget annat än att vakna till
och försöka flyga och svimma av och vakna till och försöka flyga.
Förvirring, smärta, förtvivlan,
eftersom jag kände jag var ansvarig och att jag misslyckats som pilot,
Jag hade misslyckats som soldat, jag hade misslyckats som officer.
Och senare, förklarades det för mig,
"Nej, du försökte fortfarande ta hand om dina män."
Och jag har varit okej ända sedan dess.
Så länge jag gjorde mitt jobb som soldat.
När jag först kampanjade till senaten, och talade
om att vara dotter av den amerikanska revolutionen,
tittade motståndaren hånfullt på mig och sa,
"Ja, jag är helt säker på att dina föräldrar kom ända från
Thailand, för att kämpa med George Washington."
Som om det inte fanns en chans, så jag rättade honom.
Jag sa, "Jo, mina förfäder slogs för George Washington."
Jag är till hälften kaukasiska, hälften östasiat.
Mamma är kines, men född och uppfödd i Thailand.
Hon identifierar sig som thailändska.
Det var en ödets nyck.
Mina föräldrar träffades på grund av Vietnamkriget.
Pappa var i Asien på grund av Vietnamkriget.
Han blev kär i min mamma.
Men han gifte sig med mamma, olikt så många andra thailändskor.
Än idag, får jag brev från tvåetniska thaiamerikaner i min ålder.
"Kan du hjälpa mig hitta far?"
"Han hette Bob, och var sergeant i armén."
Mitt hjärta brister för dem.
Att växa upp efter Vietnam i sydöstra Asien
som blandras amerikan-asiatiskt barn var inte positivt.
Om pappa inte gift sig med mamma och stannat, hade jag inte haft
någon framtid och inte mamma heller,
för alla visste att jag var barn till en soldat.
Andra barn kunde säga, "Oj, du är stor och klumpig,"
för jag var mycket längre än andra barn.
"Åh, du och din far luktar som ost."
Jag tror det började kännas bra att vara tvåetnisk
när jag flyttade till Hawaii.
I Thailand var termen för mig luk khrung.
Luk är barn, khrung är halv, så man är "ett halvt barn."
Men på Hawaii, är man hapa, vilket också betyder halv,
men bara betyder mix. Det är en positiv term.
Det är första stället där jag liksom växte in i min identitet.
Jag gick i mellanstadiet när pappa förlorade sitt jobb
och vår familj sjönk in i fattigdom.
Mamma och jag sa till pappa, vi åker till USA.
Mamma kunde inte följa med för hon hade inget green card än
och hon hade inget visa
och vi hade inte råd att ta med henne ändå.
När jag gick på planet från Thailand till Hawaii, sa hon till mig,
du måste ta över.
Jag måste vara mamma, men vi hade det svårt.
Vi hade ingenting.
Jag hade ett stort bråk med pappa och sa,
"Du bestämmer inte längre för du kan inte försörja oss."
"Jag ska skaffa ett jobb."
Jag gick ner till Waikiki Beach, fick jobbet att ge flygblad till turister.
Det var första riktiga inkomsten vår familj hade haft.
Jag sålde rosor,
lurade turister med att spela volleyboll på stranden.
Jag låtsades vara en lokal tjej
och partner med en lokal snubbe som sa till turisterna, "Jag spelar mot
er och jag får den där tjejen att spela med mig."
Och jag sa, "Vem, jag? Är det sant? Får jag spela?"
Det är typ vår version av filmen White Men Can't Jump.
Fem dollar per spel, var det vi brukade spela om.
Jag var riktigt duktig.
Jag har aldrig jobbat så hårt som när jag var fattig.
Jag var utmattad varenda dag.
Min pappa var utmattad.
Och om vi kunde hjälpa till lite grann,
bara ge folk lite andrum.
Det är riktlinjer som jag stöttar än idag.
Jag tänker inte på mig själv som överpresterare.
Jag bara ramlade in i saker och försökte bara överleva.
Jag ville bli helikopterpilot för resten av livet.
Politiken var något jag ramlade in i
för jag var arg att vi inte tog hand om veteranerna.
Jag försökte inte uppnå något,
och jag misslyckades första gången jag kandiderade.
Sen finner jag mig här, där folk talar om mig som överpresterande,
och jag ser bara mig själv som någon som bara
försöker överleva och göra nästa grej.
Det är antagligen väldigt asiatiskt.
Det fanns ett kinesiskt bibelläger
som vi åkte till, i Rockies, i en stuga.
Barnen visade sig vara en massa roliga, coola, kåta kristna
tonåringar som spelade gitarr och hånglade.
Jag var aldrig en av dem.
Mitt värde i de situationerna var att vara rolig.
Och i en av sketcherna, skulle jag spela Austin Powers
och göra en Austin Powers imitation.
Jag tror jag sa orden, "Yeah, baby."
Och då exploderade det av skrattsalvor från alla i rummet.
Jag kände, "Åh, det där vill jag göra i resten av mitt liv."
Jag sprang ner i källaren, såg SNL och MAD TV och de programmen.
Jag var besatt.
Jag gjorde det till hela min identitet,
var med i improvisations-truppen i skolan, åkte ner till stan
till Bovine Metropolis Theater i Denver och gjorde shower med
33-åriga män med alkoholproblem.
Som 15-åring, byggde jag mitt liv runt detta.
Jag sa det ödmjukt och blygt till folk, speciellt till mina föräldrar.
Jag försökte göra det till en dröm som passade dem.
Ingenstans skulle det ha verkat vettigt att jag skulle göra showbiz.
när de sa typ, "Vi har offrat allt."
"Varför skulle du vilja göra kortforms-improvisationer?"
En dag var jag mig själv, Cristina Yang, och så plötsligt
ljög jag för honom och äventyrade min karriär
och gick med på giftermål och ha en ring och vara brud.
Jag älskade Sandra Oh på Grey's Anatomy så mycket att jag sa,
jag får åka till NYU och plugga kemi och bli läkare
för jag vill bli som hon. Jag vill bli som Cristina Yang.
Jag stannade på läkarprogrammet hela vägen igenom.
Och det handlade om vad
ett media-porträtt visade,
att mina föräldrar kände sig trygga med vad jag gjorde.
Jag minns när jag gjorde MCAT för andra gången
och kasserade mitt resultat
mitt i testet.
Jag ringde mina föräldrar och sa, "Jag kan inte göra det här."
"Jag vet inte vad jag ska göra. Jag kommer på något."
"Men jag måste göra så här."
Auditions till Saturday Night Live drog ut några år på tiden.
Min manager på den tiden sa, "Det är SNL-filmsäsong."
Du får skicka en femminutersfilm med karaktärer och imitationer du gör.
Jag hade inte så många asiatiska kändisar att jobba med.
Jag gjorde en Ken Jeong-imitation, en SoulCycle-instruktör,
en Michiko Kakutani-imitation.
Slutade med att jag skrek så högt jag kunde
om att typ Jeffrey Eugenides var en klåpare eller något.
Det var bara jag som hade kul med, alla dessa olika författare
och litterära figurer.
Jag gjorde mirakulöst nog en befriad version av det.
Och jag tänkte, "Jag gör det här som en övning i att göra vad jag vill."
"Ingen kommer se det här. Jag kommer aldrig bli påtänkt."
"Jag ska ha skoj med det för min skull."
Jag bokade pilotavsnittet till
Awkwafina Is Nora from Queens
samma sommar som jag skickade in filmen till SNL.
Vi filmade i en kinesisk restaurang.
Det var en middagsscen och vi käkade typ judasöron
och anka och stekt ris.
Det var jag, och B.D. Wong, Awkwafina, Lori Tan Chinn,
som tre olika mikrogenerationer av asiatiska skådisar.
Något verkligt upplysande hände när
jag var på ett set med andra asiater och jag inte behövde förklara mig,
typ, inte behövde försvara min existens där,
inte behövde vara i periferin eller dekoration.
Vi liksom förstår varandra.
Och jag tror jag tog den tryggheten och självförtroendet
till min sista audition för SNL.
Mellan tagningarna på Nora from Queens,
gav jag min telefon till PA. Jag sa, "Om ett 212-nummer ringer,
var snäll och ropa bryt för jag måste svara då."
Det ringde.
De erbjöd mig jobbet att vara med i SNL.
Poetiskt för mig att det var på inspelningen för Nora, med Awkwafina,
att jag var med en skock andra asiatiska människor,
när detta förändrades i mitt liv
och allt annat följde efter.
Japp.
Jag fick praktikplats hos Pacific Daily News.
Det var en ny ansvarig utgivare.
Jag sa, "Jag är ivrig. Jag är redo att spendera tre, fyra månader
med att finslipa mina färdigheter som reporter."
Då tittade han på mig och sa, "Jag har tittat på det du skrivit
och jag tror inte du är tillräckligt bra för att bli reporter."
Herregud.
Jag älskar journalistik.
Jag vill vara kvar i branschen.
Och då säger han, "Tja, har du någon erfarenhet som fotograf?"
Jag sa, "Ja, jag var årsboks-fotograf."
Jag fick min skatteåterbäring,
och min mamma köpte en kamera åt mig på marinbasen,
och jag började fotografera.
Jag var en fotolabs-assistent.
Då och då,
kom redigerarna till fotoavdelningen.
Jag var den enda där, och jag sa, "Någon kom in med de här
konstiga muterade grönsakerna och frukterna."
"Kan du gå och fotografera dem?!
Och jag fotograferade någon som höll deras hopväxta tvilling-meloner.
Gurkor som var för stora och deras pumpor som var deformerade.
De muterade grönsakerna och frukterna var mitt tidiga projekt.
Jag lämnade Guam för att studera foto och arbeta på fastlandet.
Jag var i sena tjugoårsåldern.
Det fanns ett par reportrar som tillbringade ett år med att arbeta på
Michigans ungdomsrätts-system...
...och några av dess misslyckanden.
Jag var huvudfotografen i det arbetet...
...från Detroit Free Press.
Och sedan tänkte jag, ni vet,
jag vill göra något om high school.
Jag vill vara ett år på high school.
Jag valde en high school.
Det var i en del av sydvästra Detroit
där en stor del av bilfabrikerna har stängt, så det var arbetslöshet.
Jag var i klassrummen.
Jag fotograferade sportkillarna, jag fotograferade avhopparna,
jag fotograferade gravida tonåringar.
Minns när jag skulle till balen, och jag kände mig som en pappa.
De var mina barn och de är alldeles uppklädda
och de är alla vackra och jag var typ, superstolt.
Vi körde storyn och jag nominerades till Pulitzerpriset.
Jag minns att jag ringde min mamma.
Hej mamma, jag kanske ska få en grej som heter Pulitzerpriset
och det är en väldigt stor sak."
"Jag kommer förmodligen inte vinna, men jag ville bara att du skulle
veta att jag är finalist."
Och hon säger, "Oroa dig inte, min son."
"Jag ska gå till St Jude-kyrkan och jag ska tända ett ljus för dig."
Några dagar senare, vinner jag priset.
Folk frågar, "Hur får man Pulitzerpriset?"
Jag sa, "Se bara till att din mamma går till St Jude-kyrkan i Guam
och tänder ett ljus för dig."
Jag vann precis Pulitzerpriset.
Jag var typ i toppen av mitt gebit, och kände bara jättestor hemlängtan.
Ursprungsbefolkningen i Guam kallas Chamorros.
Vi har ett ord i Chamorro-språket som heter mahålang.
Mahålang är den här längtan, den här hemlängtan.
Att vilja känna luften från din ö.
Jag pratade med en vän om det och hon sa,
"Enda sättet att bota längtan är att få en känsla av samhörighet."
Och jag gör det till ett uppdrag att...
höra samman, att hitta andra Chamorros, berätta deras historier.
Jag är en av 250 000 Chamorros på planeten.
Jag är på ett uppdrag och jag är hängiven
till att fotografera allihop av dem.
Vi överlevde.
Vi överlevde kolonialmakterna, från spanjorerna till USA,
invasionsmakter som Japan.
Vi är tåliga.
Jag vill bara dokumentera det.
Jag var en squashspelare.
Jag var doktorand vid MIT. Det fanns inget squash-lag för kvinnor.
Så jag fick spela i herrlaget.
Och det gav mig faktiskt en stor del hemlig tillfredställelse
när jag kom på en bana med en man som slängde en blick på mig,
på den tiden så var jag en liten, tanig sak,
och säger, "Det här fixar jag."
Och de hade ingen aning om vilken squash jag kunde spela.
Jag njöt mer av att vinna den matchen
än någon annan.
En del av mig frodas
av att vara i underläge.
I det pakistanska samhället, finns det en önskan
att alla familjer ska få en son.
Mamma brukade svara, när nyfikna människor frågade,
"Vill du inte ha en son?"
Så sa hon, "Vad ska jag med en son till? Jag har Nergis."
Jag växte upp i Pakistan.
Det är en väldigt intressant miljö för mig.
Jag växte upp i en zoroastrisk familj,
gick i katolsk skola i ett extremt islamiskt land
som fanatisk ateist, från barndomen.
Det var mycket som ställdes sida vid sida.
Meddelandet från våra föräldrar var, "Det finns ingen framtid här."
"Ni måste åka över havet."
"Vi har inga pengar att skicka er dit."
"Enda sättet att komma dit är genom stipendium,
så resten är upp till er, barn."
Det var drömmen.
Det var något som ändrade inriktningen på mitt liv
likt inget annat.
Ett tag tänkte jag bli läkare.
Det är, så klart, klassiskt för en asiatisk familj.
Det är bara några saker man tillåts bli.
Man kan bli läkare, ingenjör,
eller advokat. Jag läser för långsamt för att bli advokat.
Jag stod inte ut med att dissekera djur,
så då försvann hela medicingrejen.
Alltså fanns ingenjör kvar. Men när jag kom till college,
lärde jag mig att man kan identifiera sig som forskare,
att ställa frågor som ingen har svaret på.
Och du kan vara den som hittar det.
Du kan bli en vetenskapsman och vara en del av upptäckten.
Vi kunde, för första gången, år 2015
observera gravitationsvågor från kollisionen mellan två svarta hål.
Det hade Einstein förutspått i den allmänna relativitetsteorin
100 år tidigare och vi hade precis sett det.
Så teorin stämde.
Vi har tänkt på rymden som tom och ren,
och det är inget av de sakerna.
Det är fullt av popcorn och krusningar och revor.
Men delen jag är intresserad av är den vågiga delen.
När man har två objekt som svarta hål och de kretsar kring varandra och
krockar, avger de dessa vågor.
Vi, som är långt ifrån där kollisionen inträffade,
borde kunna se de vågorna. Varför borde vi bry oss om det?
För att de vågorna ger oss information om de svarta hålen.
Och varför borde vi bry oss om de svarta hålen?
För att de svarta hålen är byggstenarna i vårt universum.
Om vi vill förstå hur universum är uppbyggt,
måste vi förstå de svarta hålen. Och vill man förstå de svarta hålen,
måste vi mäta deras gravitation eftersom de inte avger något ljus.
Det är vad mitt jobb har handlat om.
Att tillhöra en minoritet har berört mitt liv på många olika sätt.
Det mest signifikanta sättet är total bekvämlighet med att vara ensamvarg,
att vara en outsider i den stora massan.
Om det är att vara bekväm som en queer person
när det var väldigt svårt att vara queer person
till att jobba på fysikexperiment som alla trodde
var dömt att misslyckas och man är korkad som ens försöker.
Att vara annan är okej.
Bara genom att vara vetenskapsman och sydasiat,
eller pakistan-amerikan, och vara queer
och ha möjlighet att säga allt det och ändå ha framgång i forskning
innebär att andra också kan drömma om det åt sig själva.
När japan-amerikaner är tillsammans och pratar
frågar vi ofta varandra, "Vilket läger var din familj i?"
JAPANER, FLYTTA VIDARE HÄR BOR VITA
Men i min familj, pratade vi aldrig om det,
och jag visste inte tillräckligt för att fråga.
Så när Pearl Harbor nämndes i skolan,
kände jag bara att alla tittade på mig,
och skämdes, men förstod inte varför.
Vi visste inte riktigt vilka vi var.
Jag tror vi alla genomgick identitets-problemet
med att försöka bli amerikan.
Och amerikan innebar inte en färgad person, det innebar att vara vit.
Jag såg andra japan-amerikaner tillsammans och jag kände,
"Jag vill inte vara med dem."
Att åka till Japan var en del av sökandet, i tron att,
"Om jag inte passar in här, kanske jag passar in där,"
och upptäcka, till min stora chock och sorg, att jag inte är
och aldrig kommer bli japanska.
Jag kände som att det inte fanns någon framtid.
Men på något sätt kom jag tillbaka.
Jag hittade asiat-amerikanska studier.
Vietnamkriget visade oss hur folk såg på oss...
...som exempel på hur fienden såg ut.
Än en gång var vi fienden, sågs inte som riktiga amerikaner.
Första gången jag gillade att vara japan-amerikan,
var när jag var med andra japan-amerikaner.
Men vi marscherade inte bara som japan-amerikaner
det var asiat-amerikaner.
Vi visste ingenting. Vi kunde ingenting.
Vi såg ett behov och sa, "Okej, vi måste organisera något."
Vi tog faktiskt många av våra idéer från Black Panthers.
Idén att tjäna folket,
starta program som behövdes som sociala rättighetsgrupper,
föräldragrupper, hälsomässor och kliniker.
RÄTTVISA NU! REPARATIONER NU!
Efter ett tag, började vi tänka på hur allt hängde samman
med lägren och vår upplevelse som japan-amerikaner.
Begäran om skadestånd blev högre.
Vi var tvungna att kämpa, även om vi inte vann.
Vi kände inte att enbart en ursäkt, räckte.
Vi krävde ekonomisk kompensation.
Vår grupp krävde att det skulle ske utfrågningar, inte bara i Washington,
där man hör forskare och lagstiftare tala,
utan man ska lyssna på folket.
På 48 timmar blev vi tillsagda att packa ihop och dra.
Jag ville inte att mina barn skulle känna skammens tyngd
och känslan av avvisande från deras landsmän.
Den här inhumana, grymma behandlingen skedde
skedde i gamla goda USA, och inte i Gestapo, Tyskland.
Svårt att tro, eller hur?
Det blev en rejäl tankeställare.
Det var första gången jag hörde folk prata om lägren,
människor som såg ut som min mamma.
Hon fick inte berätta sin historia
och jag ville att hennes familjs historia skulle berättas.
Min mammas familj flyttades från deras gård i Kalifornien,
togs till koncentrationslägret Gila River i Arizona.
Och jag tror att när jag konstant lärde mig mer och mer,
så förstod jag vad det verkligen betydde,
hur den första generationen kom hit
och trotsade alla lagar och orättvisor,
att inte kunna bli medborgare, att inte få gifta sig,
att inte äga sin egen mark, att inte få rösta.
Allt det, och ändå stannade de och sen sattes de i läger
och förlorade allt.
Hur klarar man ens att fortsätta efter nåt sånt?
Min mamma,
hennes framtid förändrades dramatiskt av lägren.
Hon var väldigt arg, fortfarande mycket stolthet,
men hade samtidigt krossats av lägren.
Jag tror inte jag riktigt insåg eller förstod
djupet av förlusten.
Lagstiftningen jag strax skriver under på
innebär en återbetalning till alla 60 000 överlevande.
Här, erkänner vi att vi felat.
Det som hände oss, hände många olika människor.
Att bli inspärrad, att tvingas flytta från sin mark
är inte ovanligt här i landet eller i världen.
Arvet från att slåss för gottgörelse är tillhörigheten och solidariteten.
Eftersom förändring tar lång tid.
Vi bygger något nytt från botten,
och som faktiskt ska bära upp oss, tror jag, i det långa loppet.
Jag kanske inte finns kvar,
för att se vad det blir av det,
men vi handskas med att försöka göra det,
det låter väldigt idealistiskt, men förändra världen,
förändra systemen,
som inte tjänar oss.
Jag vann en vetenskapsmässa när jag var 16 år.
Det var ett virus som löpte amok
på O'ahus norra kust i räkodlingarna.
Så jag skapade ett litet experiment, typ ett covidtest för räkvirus.
Domarna sa, "Vem gjorde det här åt dig?"
Jag sa, "Ingen. Jag gjorde det på skolan."
Och de sa, "Wow, kvalificerad."
Du får en gratis resa till internationella.
Ibland är det i Puerto Rico, Tyskland.
Jag var som, "Jag ska åka på en resa!"
Och jag undrade, "Var är det?" De svarade, "I Arizona."
Jag undrade, "Var ligger Arizona?"
Det var så torrt och så varmt.
Min inre kompass kände att något inte stämde.
Jag måste lista ut var Hawaii är.
Vi gick med övervakare till konferenscentret
och jag bara bryter mig ut ur ledet och börjar springa.
Övervakaren skriker, "En som smiter!"
Jag spurtar flera kvarter och kommer ut från stan
och så kommer jag till en glänta och överallt ser jag bara berg,
och solen står högt och så får jag näsblod,
och då är jag på väg att svimma.
Jag tänker, "Jag dör. Jag måste tillbaka till Hawaii."
Då visste jag att jag inte kan åka långt bort.
När jag växte upp minns jag att jag hatade att
gå till skolan, att vara inomhus. Typ, "Det här suger."
Så fort skoldagen var slut, hämtade far oss, åkte direkt till stranden.
Det var då lärdomarna började på riktigt, kände jag.
Pappa skickade ut oss på stranden och sa,
"Okej, hämta olika sjögräs."
Så kom han tillbaka och berättade det hawaiianska namnet
på sjögräset och även det latinska namnet.
Det här är naturvetenskap.
Samma sak med surfing.
Vi gjorde lite sjögräsvetenskap
och tog brädorna och gav oss ut och surfade.
Förståelsen var strömmen går, var är vinden?
Hur rör sanden sig? Hur är dyningen? Hur är tidvattnet?
Det var så mycket information runt lekarna
som gav mig lite märkliga värderingar i vetenskap.
Vetenskap blev som en magisk makt att kommunicera till världen.
Det dök upp en märklig chans
att få åka och doktorera i Kalifornien, i kemi.
Att lämna det enda jag nånsin känt och påbörja något som jag inte vet
hur det är, eller handlar om, utom att det är annorlunda.
Första gången jag kände av rasism
för att vara från Hawaii, märkte jag när jag kom till Kalifornien.
Jag hamnade i konflikt med andra surfare
om var jag borde surfa, vem jag surfade kring.
Och det fanns en massa regler som jag inte kände till.
En surfare kom nära mig och det slutade med att han knuffade mig.
Han sa, "Åk hem till var du nu kom ifrån."
Jag blev så upprörd.
Jag kände, "Du, jag vill åka hem."
"Jag vill inte vara här."
"Jag behöver inte förklara mig för dig."
Jag sa till honom, "Jag kommer från det här havet."
"Var kommer du ifrån?"
"Vet någon av er, var ni kommer från?"
Jag känner att jag kom för att doktorera som ett ok på mina axlar.
"Hawaiianen som doktorerat, du kommer hjälpa oss."
Det är stor press att bli någon.
Jag vill bara vara i havet.
Jag integrerade en del teknologi som vi utvecklade i labbet
till ett vetenskapsprojekt för att försöka se
om det finns molekylära signaturer i havet som vi kan upptäcka
som delas av surfare världen över?
Ett sista desperat försök att fortsätta skolan.
En författare hörde av sig till mig och jag gjorde en intervju.
Det nästa som händer är att jag får ett samtal från New York Times
på förstasidan av vetenskapsdelen.
Intervjuer och samtal från NBC till NPR och Nat Geo,
som institutionens nördkändis, som att jag färdas i nördlyxlandet.
Det var så viktigt för mig
för i och med att få globalt erkännande
visste jag att de historierna som bekräftades
inte var mina, de var mitt folks.
Det gav mig modet att återvända hem.
Mitt hem tillåter mig att vara mig.
Undertexter: Tobias Edén