Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
РОДИНА МАКМАЛЛЕН
Та ну. Ти жартуєш?
Та це ж пташка хоч куди, правда ж?
Клас.
Що ми думаємо про хлопця Патті?
Я не знала, що він прийде.
Так, я теж не знав. І, між іншим,
мене це зовсім не тішить.
От чого я не второпаю.
Що моя донька робить із цим типом?
Чому ти так кажеш?
Він справляє враження порядного юнака.
Є щось у ньому, що викликає в мені недовіру,
і це видно по його очах.
По очах?
Він надто доглянутий. Знаєш, надто охайний.
Мені це не подобається.
- І в цьому проблема? - Так.
І знаєш, він зовсім не красень, згодна?
Я тут подумав.
Він тобі нікого не нагадує? Поглянь на цього хлопця.
Дуже смішно.
Отже, він милий, добрий і охайний хлопець.
Напевно, ще й до церкви ходить щонеділі.
Ще один аргумент проти нього.
Ось чому він вам не подобається.
До речі про церкву, а де Леслі?
Вона й діти приїдуть? Що відбувається?
Ой. Ну, так. Ні. Так.
Хлопці зі своїми половинками,
а ми з Леслі...
Вона вирішила поїхати до Ферфілда.
- Вона завжди любила Ферфілд. - Пиво. Холодне пиво.
Завжди любила Ферфілд. Томмі, ти вчасно!
- Привіт, Томмі. - Привіт.
Спробуй наш новий сорт.
Гаразд, молодець.
Ну, гаразд.
Патті сьогодні приводить на вечерю свого псевдо-аристократа?
Так. Ми саме це обговорювали.
Нам це не до вподоби.
Ви просто нестерпні.
Давайте просто дамо хлопцеві шанс, гаразд?
Зрештою, це ж День подяки.
Привіт. Ось і ми.
Про вовка промовка.
Петті, ми на кухні.
- Привіт. - Привіт.
- З Днем подяки. - Усім привіт.
- Ого! - Пробач, ми трохи спізнилися.
Ми хотіли зробити пиріг з пеканом.
Це наша третя спроба.
Третя спроба виявилася вдалою. Мені подобається.
- О, привіт. - Вітаю.
Привіт. Як ти, Ті Джею?
З Днем подяки. Хочеш холодного пива?
Тату, прошу. Ми ж про це говорили.
Його звати Терренс Джозеф,
і ти будеш називати його саме так.
Знаю, але Терренс Джозеф — це складне ім'я.
Ти завжди повне ім'я використовував, га?
Терренс Джозеф.
Не звертай уваги на мого брата.
Усі в нашій родині із задоволенням
будуть кликати тебе твоїм ім'ям.
Добре, дякую.
І так, пиво було б чудово.
Тримай, красеню.
Пінта найкращого пива МакМаллена.
І мушу сказати,
класний у тебе светр, Ті Джею.
Радий тебе бачити.
Так, дякую.
І, Баррі, я хочу подякувати за те,
що запросили мене на святкування
і так швидко прийняли мене в родину.
Чи мені називати тебе Фінбар?
Ого, який ти у нас розумник.
Це ти його підмовила?
Ні, тату, це твоє ім'я.
Так, це моє ім'я.
Та лише одна людина у світі
могла називати мене Фінбаром,
і це була моя мама.
Баррі, я називаю тебе Фінбаром.
Я називаю тебе Фінбаром.
Гаразд, три людини на цій планеті
можуть називати мене Фінбаром.
Та все ж, вітаємо тебе в нашому домі.
Давайте знімемо пальта й повісимо їх,
а незабаром сядемо вечеряти, гаразд?
Так. Звучить добре.
Дякую, Баррі.
Так, я зараз.
Серйозно?
Фінбар.
Молодець.
Терренсе Джозефе, ласкаво просимо.
Перш ніж ми розпочнемо цю чудову вечерю,
дозвольте мені сказати кілька слів.
Мені хотілося б, щоб ми підняли келихи
за те, про що цей день насправді,
а саме — за вдячність.
Я стала частиною клану МакМаллен
і завжди була безмежно вдячна за те,
що є частиною цієї родини.
Після смерті Джека,
Баррі, ти і Патрік
не дали мені впасти, підтримали мене,
подарували мені відчуття дому.
Звісно, Томасе, Патрісіє, я сприймаю вас як рідних
і справді дуже ціную цю сім'ю.
Я щиро вдячна, що сьогодні маю змогу сидіти тут
разом із вами за одним столом.
З Днем подяки.
Оскільки вже зайшлося про речі, за які ми вдячні...
Я хочу зробити оголошення.
Ми з Терренсом Джозефом заручилися.
Господи.
Ти про що?
Ви заручилися?
Як давно ви це все замислили?
Ну, ми говорили про це вже досить давно,
тому я зовсім не здивувалася,
коли він учора освідчився.
А от мене це здивувало.
Чесно кажучи, мені трохи прикро.
Не тому, що я не радий за вас,
а тому, що Ті Джей навіть не спитав
мого дозволу перед тим.
Тату, він Терренс Джозеф.
- Ми про це говорили. - Гаразд.
Терренсе Джозеф, тобі пощастило, що я не прихильник старих традицій.
Інакше ми з тобою вже стояли б у дворі
і надягали боксерські рукавички.
Знаєш, тату, якщо хочеш,
я можу зараз збігати
і принести рукавички.
На жаль, вони не жартують.
Ну, я трохи шокована.
Бо, знаєте, я думала,
що ми могли б це обговорити. Можливо...
Ми хотіли вас здивувати.
У вас вийшло.
Можеш нагадати, скільки ви вже зустрічаєтесь?
Від часів юрфаку.
І ще з першої зустрічі
ми відчули, що наші погляди збігаються.
Вона говорить про їхні життєві цілі.
Конкретні цілі, яких вони прагнуть досягти разом.
Дивні амбіційні заморочки.
Знаєте, мені не хочеться псувати вам настрій.
Але одруження — це не чергова справа
у вашому списку завдань.
Необачний вибір може вплинути
на все подальше життя.
Не кажучи вже про те, що ви обоє ще надто молоді.
Подивіться на тата.
Він обидва рази одружувався ще зовсім юним.
І, Боже збав, вам опинитися на моєму місці.
Слухайте, мені здається, що тут справа не стільки у віці.
Дякую, тітко Моллі.
Думаю, життєвий досвід значно важливіший.
Саме це і зіпсувало життя твоєму дядькові Джеку і мені.
Бо ми обоє
ні з ким не були до весілля.
Це обернулося проти нас.
Що ви хочете сказати? Як це?
О, він заговорив.
Чудове питання, Терренсе Джозеф.
Їхній брат, Джек, мені зрадив.
Я його пробачила, але не забула.
Чи то забула, але не пробачила.
У будь-якому випадку, після його інтрижки
я відплатила йому й собі трохи «розважилася».
- Неправда. - Правда.
І не раз. І знаєш що?
Саме це відкрило мені очі на те, що наш шлюб був помилкою!
Моллі, не думаю, що варто все це згадувати.
Особисто я не хочу,
щоб чужі помилки у шлюбі
зіпсували початок цього.
Тож, якщо можна, я хочу виголосити тост
за щасливу пару, яка щойно заручилася.
Так, будь ласка, дядьку Пате.
Давайте сьогодні по-справжньому відзначимо цю подію —
початок вашого довічного союзу.
"Довічного", народ. Подумайте про це.
Тату, скажи йому, будь ласка, щоб замовк.
Думаю, і він, і тітка
кажуть цілком логічні речі.
Коли двоє людей
відкривають одне одному свої серця, як це зробили ви,
цю любов і довіру
не слід сприймати як належне.
Інколи... Інколи таке буває.
Я просто хочу,
щоб
ваша любов квітла і щастя не згасало,
щоб воно не померло,
бо ви не змогли передбачити катастрофу.
Ви молодці, діти.
Патті, Патті, заспокойся, подихай, якщо треба.
Ні, я в порядку.
Я в нормі. Я...
Я хочу завершити свій тост.
Я хочу випити за Патті та Терренса Джозефа.
У цей день ми маємо бути вдячні, чи не так?
Особливо...
рідним.
Рідним.
Та що з тобою таке?
Тобі не соромно?
Ти навіть тост
перетворив на виставу.
Гей, Патріку.
Що відбувається? З тобою все гаразд?
Слухай, Беррі, коли ти був у нас на Великдень,
ти відчув якусь напругу між Леслі і мною?
Ні. Нічого незвичайного, все як завжди.
Мабуть, легше було не звертати на це уваги,
коли хлопці ще жили вдома.
Слухай, буду з тобою чесним.
Відтоді, як ви повернулися з Каліфорнії,
вона якось змінилася.
Це було 15 років тому.
Вона попросила мене переїхати.
Тепер, коли гніздо спорожніло,
вона хоче почати життя з чистого аркуша.
- Боже. - Вочевидь, для мене
в ньому місця немає.
Чорт. Мені шкода.
То що це означає? Ти тепер житимеш окремо?
Схоже на те.
Тож я сподівався,
що зможу трохи пожити у тебе.
Тут? У мене?
І у мене жахливе відчуття,
що це не просто на одну ніч.
Кілька тижнів, максимум місяць.
Ти жартуєш? Місяць?
"Дай тому, хто в тебе просить,
а від того, хто хоче позичити, не відвертайся".
- Це Євангеліє від Матвія, Баррі. - Послухай мене.
Якщо ти почнеш цитувати кляту Біблію,
ти тут не затримаєшся й на хвилину,
не кажучи вже про місяць.
От же ж срань.
Пробач йому, Отче.
Він не знає, що робить.
Ого.
Твоя тітка Моллі малює доволі негативну
картину шлюбу, га?
Послухати її, так це безнадійна справа,
що приречена на провал
і неминуче закінчиться зрадою та розбитим серцем.
Ну, так, але те, що мій дядько Джек
був негідником, який зраджував її,
не означає, що всі чоловіки брехливі й невірні, правда ж?
Та вона досить переконливо говорить
про кількість партнерів
до весілля, і все таке.
Адже у нас не так вже й багато досвіду.
У тебе навіть менше за мене.
І це мене не хвилює, бо я зробила свій вибір.
Так, звісно.
Тобто ти не проти, щоб я був твоїм єдиним партнером?
Тобі зовсім не цікаво,
як було б із кимось іншим?
Ні, але ти мене лякаєш, Терренсе Джозефе.
Тобі варто це знати, бо саме це і відбувається.
Знаєш що? Мені теж страшно, серйозно.
Якщо чесно, я нажаханий,
і винна у цьому твоя тітка.
Але... не знаю.
Можливо, вона має рацію.
Можливо, варто ще трохи пожити,
перш ніж укладати шлюб.
Ти зараз говориш конкретно про нас
чи абстрактно?
І те, й інше.
І я пропоную це лише тому,
що ми не хочемо закінчити
як твої тітки та дядьки,
зраджуючи і розлучаючись,
бо не обговорили все,
що варто було б обговорити.
То що ти пропонуєш?
Гадаю, нам варто взяти паузу,
Пробач, я думав, що готовий до цього,
але ні.
Можливо, нам варто спробувати
сходити на кілька побачень
з іншими людьми, а тоді подивимось,
чи ми справді готові до цього.
Мені більше нічого не треба пробувати.
- Я готова. - Гаразд. Не засмучуйся.
Слухай, давай спробуємо варіант із пробним розривом, скажімо, на місяць.
Якщо нам судилося бути разом, так воно і буде.
А якщо ж ні, то...
Ми уникнемо всього болю і гіркоти,
від яких потерпають твої родичі.
Ти ж сама говорила.
Твоя тітка Моллі тобі як друга мама.
Варто до неї дослухатися.
Може, вона має рацію.
У коханні немає половинчастих рішень, Терренсе Джозефе.
Я не влаштовую пробних розривів.
Патті, облиш. Ну ж бо.
Ми обоє від цього тільки виграємо!
Що, чорт забирай, щойно сталося?
Він щойно розірвав наші заручини,
щоб зустрічатися з іншими?
Справді? Гаразд.
Це було досить несподівано.
Дуже несподівано.
Але ти впораєшся, Патті.
Ти не заплачеш
посеред вулиці.
Якщо хочеш плакати, роби це там,
де тебе ніхто не побачить.
О, дякую.
Чекай. Моллі МакМаллен?
- Боже мій, Волтере. - Це ти?
Давно не бачились.
Як в тебе справи?
Усе добре. Усе гаразд.
- Як ти? - Добре.
Ось щойно повернувся додому...
після Дня подяки зі своїми дівчатами.
Я саме розмовляю з однією з них.
- Почекай секунду. - О ні.
Люба, можна я тобі передзвоню?
Так, я саме зустрів подругу.
Гаразд. Я подзвоню. Так.
Бувай.
- Пробач за це. - Пусте.
Дівчата хотіли переконатися,
що їхній старий доїде додому.
Скільки ж років минуло,
відколи я бачив тебе і Шеріл? Боже.
Так, ти, мабуть, не чула.
Шеріл померла кілька років тому.
- Чорт. Мені шкода. - Так.
Рак — дурень.
- Як ти добре знаєш. - Дуже добре.
А ти святкувала День подяки
- з Баррі? - Так.
Від МакМалленів не втечеш.
То як ти живеш?
- Досі викладаєш? - Ні, ні.
Я зайнявся нерухомістю після, знаєш...
Хотів почати з чистого аркуша,
адже дівчата вже дорослі і живуть окремо.
Як цікаво,
я саме шукала агента з нерухомості.
Бо, здається, настав час
нарешті продати старий родинний дім на Лонг-Айленді.
Той, у якому ми жили з Джеком, тож...
Якщо ти ще не зробила оцінку,
ми могли б домовитися про зустріч, якщо тобі зручно.
Це було б чудово. Так.
Гаразд. Ти...
Може, ти просто запишеш свій номер, і...
- Так. - Клас.
- Готово. - Гаразд.
- Гаразд. Була рада побачитись. - Навзаєм.
- Гаразд, я зв'яжуся з тобою. - Добре.
З Днем подяки.
"БАР ТА ГРИЛЬ ФАРРЕЛЛА"
Перепрошую. Можна повторити?
Гаразд.
Привіт.
Дай вгадаю, ти щойно переїхала сюди з Вісконсіну?
Ти чула, що в Брукліні класно,
але ти живеш у паршивій однокімнатці
з трьома сусідами у Бушвіку
і думаєш: "Якого біса
я роблю тут на День подяки?"
Ні.
Пробач, що розчарую, але я насправді місцева.
- Перепрошую. - Справді?
Пробач.
Я гадав, ти скоріше хіпстер.
- То звідки ти? - З Карролл-Гарденс.
Раніше жила на Конні-Айленді.
Нічого собі. То ти справді з Брукліну?
Нас не так багато лишилося.
Я сам народився і виріс тут,
у Віндзор-Террас,
за пару кварталів звідси.
Повторіть, будь ласка.
Це твій хлопець?
Уже ні.
Це пояснює сльози.
Кинути його у публічному місці — розумний хід.
Уяви, у якому стані він був би,
- якби... - Прошу.
ви були вдома удвох.
Дякую. Якраз вчасно.
До речі, я Томмі.
Карен.
Що ж...
Радий знайомству, Карен.
- Знову не пощастило? - Вечір тільки-но почався.
Будь ласка, містере МакМаллен, Томмі.
З Днем подяки вас обох.
- Дякую, Браяне. - І тебе, Браяне.
За довге й щасливе життя.
За швидку і легку смерть.
За гарну та чесну леді.
За холодне пиво й ще одне.
Твоя бабуся
пишалась би тобою.
Нехай спочиває з Богом.
Знаєш, тату, я тут подумав.
Цими вихідними, побувавши вдома,
я усвідомив, як сильно я сумую за Брукліном.
Мені не подобається, до чого ти хилиш.
Я справді думав, що мені сподобається працювати в ІТ,
але я не почуваюся задоволеним.
Гадаю, я нарешті готовий здійснити свою мрію.
Зроби ласку. Перш ніж ти ще щось скажеш,
ти кинув свою бісову роботу?
Бо у мене більше немає грошей, щоб позичати тобі.
Тату, я хочу бути актором.
Актором?
Що ти взагалі знаєш про акторство?
Ти ходив на курси?
Мені не потрібна освіта, щоб бути актором.
Талант або є, або його немає.
Згадай, як ти казав про письменництво.
"Таланту не навчиш".
А звідки ти взяв,
що у тебе є той клятий талант?
Хіба не ти завжди казав нам:
"Знайдіть улюблену справу,
і більше жодного дня не доведеться працювати"?
Так, але тоді я був молодим і наївним.
Відтоді цей постулат дещо змінився.
Тепер він звучить так: "Знайдіть улюблену справу,
і ви майже гарантовано
проживете життя, повне розчарувань,
та, швидше за все, збанкрутуєте, намагаючись здійснити цю мрію.
Проте це значно краще, ніж працювати з девʼятої до п'ятої".
То який у тебе план? Як ти плануєш
заробляти на життя, доки здійснюєш цю свою мрію?
Ну, я міг би працювати з дядьком Патом.
На пивоварні. Так.
Я допомагав би йому
з маркетингом, соцмережами й усім таким...
А ще я подумав,
щоб зекономити гроші, я міг би
пожити вдома.
Пожити вдома?
З твоєю мамою у Маямі
в її шикарному будинку з величезним басейном.
- Прекрасна ідея. - Ні, тату.
Я хочу жити у Брукліні, з тобою.
Жити у Брукліні зі мною?
Пробач, що відволікаю тебе.
Я гадав, у нас тут серйозна розмова
про те, що ти хочеш жити вдома.
Слухай, що ти хочеш від мене почути?
Сьогодні ж День подяки. Хіба я можу відмовити моєму хлопчику?
І я тобі дуже вдячний.
Я і твоєму дядькові Пату сказав,
що він може пожити в мене, тож...
Ласкаво прошу додому, синку.
Справді?
Дякую, тату.
Весілля не буде!
І все через тітку Моллі, яка вбила Терренсу Джозефу в голову,
що нам потрібно здобути більше досвіду,
перш ніж одружуватися.
Дідько, мені шкода, дитино.
Хоча не можу сказати, що це розбило мені серце,
бо, як і твоя тітка Моллі, я теж мав певні побоювання.
А мені розбило,
тож не завадило б трохи підтримки
замість цих уїдливих коментарів.
Патті, я мушу перед тобою вибачитися.
Сумніваюся, що моя істерика допомогла справі.
Так, це було досить моторошно —
бачити, як дорослий чоловік плаче за вечерею.
Мене це теж налякало б.
Але, Патрісіє, у мене є питання.
Я бачу валізи, тож припускаю,
що ти, як і твій брат, не збираєшся
повертатися до матері у Флориду?
Що значить "як і мій брат"?
Я кинув роботу, тож поки поживу з татом.
Справді? А я гадала,
що гірше вже бути не може.
Слухай, ти, певно,
не хочеш зараз цього чути,
але я думаю, це на краще.
Чому ти так думаєш?
Бо він єдиний хлопець, з ким...
у тебе були стосунки,
і я вважаю, це було б прикро.
А ти звідки знаєш?
Ті Джей згадав про це, коли трохи випив.
Сподіваюся, ти йому вмазав
за те, що він так казав про твою сестру.
У цьому немає нічого поганого, Патті.
Як католик, я тобою захоплююся.
А я, як твій брат, співчуваю тобі.
А мені цікаво, чому хтось вважає,
що ця розмова доречна при мені.
Зроби мені ласку.
Томмі, до самого ранку
єдине, що я хочу чути від тебе, — нічого.
Мені начхати на твою думку.
Я вірю у силу кохання
й інститут шлюбу,
і на відміну від тебе, тітки Моллі й тата...
Пробач.
я можу зберігати вірність.
Молодець, Патті.
Господь благословляє тих, хто йде на цю жертву,
і засуджує тих, хто цього не робить.
Гей, а я тут до чого?
Я зраджував лише першій дружині.
І якби я цього не робив, я не зустрів би вашу маму.
А якби я не зустрів вашу маму,
у мене не було б двох чудових дітей.
Тож за цих обставин
зрада — це не так вже й погано.
То це батьківство?
Тату, логіка дуже дивна, але це має сенс.
Давайте ближче до справи.
Можна мені лишитися?
Слухай.
Коли ми з твоєю мамою розлучилися,
я купив цей будинок, маючи сподівання,
що він стане другим домом для усіх нас.
І судячи з усього, у мене вийшло.
Я заплуталася. Це "так"?
Звісно.
Але у мене є певні правила.
Я не буду вам готувати, прибирати за вами,
і я точно не буду прати ваш одяг.
Хочете цього?
Попросіть Патріка,
який теж звернувся до мене з проханням.
Я буду радий допомогти.
Дякую.
Як вам таке?
Двоє моїх пташенят повернулися до татка.
Народ, за це треба випити.
За Патті Прекрасну і Томмі Жахливого.
Я радий, що ви вдома, діти.
У тебе є хвилинка?
Раджу дуже ретельно підбирати слова.
За кого ти мене маєш, га?
Можливо, я хитрун, шкільний клоун
і блазень,
але я не буду жартувати в такий момент.
- Тоді чого ти хочеш? - Хочу сказати,
що я тобі співчуваю!
Я знаю, як сильно ти його кохала.
І все.
Жодних зауважень, злих коментарів і дурних жартів.
Ні, я можу бути серйозним, коли ситуація цього вимагає.
Але є дещо, що я хотів про дещо попросити.
Гаразд, можеш спробувати.
Нічого такого, але...
Оскільки вже ми будемо жити тут разом,
варто спробувати
не сваритися, згодна?
Так.
Тож я сподівався,
що ти не будеш мене засуджувати.
Так.
Я тебе не засуджую.
Я просто хвилююся, що твоя імпульсивність
і необачні рішення
приведуть тебе на шлях розчарувань,
гіркоти, нещастя
і, зрештою, поразки.
Ну, варто було спробувати.
Але знаєш, що я щойно зрозумів?
Ти не засуджуєш.
Ти заздриш.
Заздрю тобі?
Ти ж так не думаєш.
Я тебе розумію. Я прикольний, а ти ні.
Я душа компанії,
а ти дивна дівчина у кутку,
з якою ніхто не хоче говорити.
Я б теж заздрив.
Ти колись думав, що, можливо, це тому,
що моя самооцінка не залежить від постійної потреби в увазі?
Якщо вже на те пішло, саме твоя невпевненість
підживлює твою заздрість.
Це ти мені завжди заздрив.
І чому ж саме я заздрю?
Ну, не знаю.
Моїй роботі, стабільності, гармонійним стосункам.
О, знаєш, чим віє від тебе зараз?
Розчаруванням. Гіркотою. Нещастям.
І що там останнє?
О так. Поразка.
Пішов геть!
Не уявляєш, як я за тобою скучив.
Схоже, початок непоганий.
Так, типова суперечка брата й сестри.
Бальзам на душу, еге ж?
Агов!
Привіт.
Пам'ятаєш мене?
- Ні, не пригадую, щоб... - Так, пам'ятаєш.
Ми бачилися на День подяки.
Ти покинула якогось бідолаху, і він ридав над своїм пивом.
А, так.
- Містер Народився і Виріс. - Саме так.
Так, я взяв собі сендвіч,
побачив тебе
і вирішив привітатися і запитати, як життя.
То як життя?
Просто зараз доволі паскудно.
Чому? Через мене?
Пробач, я не хотів набридати.
Я просто хотів привітатися.
Я це зробив, тож... Бувай.
Ні, пробач. Це не через тебе.
Просто... Я домовилася пообідати з друзями,
а вони написали, що там мій колишній.
То причина твого роздратування — той плаксій, а не я.
Радий це чути.
Слухай, у мене ідея. Щойно придумав.
Може, ти проігнориш друзів?
Натомість пообідаєш зі мною.
Чому ні?
Дивись, ти зайдеш туди, зустрінеш того чувака,
і тобі буде ніяково,
а потім ти питатимеш себе:
"А що, якби замість цього я пообідала з Томмі Маком?
Раптом це був мій єдиний шанс у житті
на щось надзвичайне,
а я упустила його?"
Це може мучити тебе до кінця життя.
Тобто ти хочеш сказати,
що "щось надзвичайне, що я можу упустити" —
це ти?
Ні!
Це ми!
То що скажеш?
Просто обід.
Випʼємо пива, зʼїмо по бургеру, може, посміємося?
Бургер?
То сендвіча тобі замало?
Якого сендвіча?
Гарний кидок.
Знаєш...
- Чому б і ні? - Так?
Тоді ходімо.
Гаразд.
То скільки ви зустрічалися?
Майже чотири місяці.
Мої найдовші стосунки.
Але відчувалося набагато довше, так?
Так, як довічний термін.
Отже...
ти була у нього закохана?
Боже, ні!
- Що? - Що?
Ні, ні.
Я ніколи в житті не закохувалася.
Не зустрічала того, в кого могла б закохатися.
І не кажи.
Так. Я досі не відчув того особливого почуття,
про яке усі говорять.
"Я не можу про неї не думати".
"Вона дівчина моїх мрій". "Це кохання з першого погляду".
Маячня! У мене такого не було.
Мої подруги розповідали мені
- про поцілунки з хлопцями. - Так.
Просто поцілунки, зверни увагу. А тіло вже вкривається сиротами,
у животі метелики,
і вони відразу розуміють: він той самий.
А я така: "Метелики? Ти серйозно?"
"Сироти? Та ну його на фіг".
Не знаю. Може, я просто інакше влаштований. Пробач.
Ні, ні. Тут нема за що вибачатися.
За тих, у кого холодне серце.
Нехай ми ніколи не купимося на міф про справжнє кохання.
Не кажучи вже про метеликів.
До біса метеликів.
Що за...
Боже, ні!
О боже.
Тату!
Не може бути.
Тату!
Усе гаразд?
Боже! Що тут сталося?
- Що таке? - Це кран.
Він капає весь день
і не дає мені спати.
Я спробувала його полагодити, а він почав бризкати мені в лице!
Вода не зупиняється.
Гаразд, знаєш, що турбує мене
більше за кран?
Той факт, що зараз середина дня,
а ти й досі у ліжку.
Ти хіба не йдеш на роботу?
Ні. Я сказала, що захворіла.
Я просто... Я не готова бути серед людей.
Це через те,
що ти досі сумуєш за Терренсом Джозефом?
Так. Вочевидь.
Так, та минуло майже два тижні.
Ти хіба ще не забула його?
Гаразд. Ти не допомагаєш.
- Я йду спати. - Патс, Патс.
Слухай, пробач. Ось що я тобі скажу.
Ти варта кращого, ніж той тип, ясно?
Перш за все,
він не надто привабливий.
Його очі не викликають довіри.
По-друге, у нього вистачило нахабства назвати мене Фінбаром.
І по-третє, що ще важливіше,
він ірландець, а прикидається англосаксом.
Сама подумай.
Дякую, що провів додому.
- Так. - Необхідності не було,
але я ціную цей жест.
Ні, мені було приємно.
І хоч я не вірю в кохання,
я вірю в шляхетність.
Так ось, хочу чесно сказати,
що сьогодні
я чудово провів час.
Ага. Я теж.
- Дуже приємний сюрприз. - Добре.
І крім того, я б хотів додати...
Ну, це зайве, але продовжуй.
Я радий, що ми не втратили шанс
на цей надзвичайний досвід,
який ми починаємо разом.
Надзвичайний? Ні.
Не думаю, що ми дійшли до цього етапу.
І...
Сьогодні не дійдемо.
Так, прикро, але ти можеш мені написати.
Я вільна у вихідні.
- Справді? - Так.
Добре.
- Добре. - Чекатиму з нетерпінням.
- Справді? - Так.
Наближається... щось надзвичайне.
Гаразд.
Якого біса?
Ніякі це не метелики.
Ти просто голодний. Тобі треба поїсти.
Секунду.
Ти щойно з'їв сендвіч і бургер.
Чорт!
- Трясця! - От лайно.
Ні, ні, ні.
Ти не такий.
Нема про що хвилюватися.
Агов. Кому пончиків?
Пробач, тату. Дядько Пат уже готує сніданок.
Він такий хазяйновитий, чи не так?
Не знаю, чи ви в курсі,
але сьогодні вже
два тижні й два дні,
як ваш дядько у нас живе. Хіба це не прекрасно?
Знаєш, якщо я заважаю,
просто скажи, і я поїду.
- Та й по всьому. - О ні.
Дядько Пат залишається.
Він приготував нам млинці. Чого ти ніколи не робив.
Так, бо я приношу пончики. Це моя фішка.
Я робив так, відколи ви були дітьми.
І можу вас запевнити,
що мої пончики смачніші за ці кляті млинці.
Ну, не знаю, тату. Оладки гарячі.
А ще я виправ речі, і, Фінбаре...
На майбутнє, я був би вдячний,
якби ти перестав жбурляти мокрі рушники зі сходів.
Кошик для білизни стоїть там не просто так.
Народ, ви чуєте, щось гуде на кухні?
Я постійно чую цей звук
ось уже два з половиною тижні.
Наче якась мошка біля вуха дзижчить.
Вона нявчить і стогне.
Ви хіба цього не чуєте?
Не слухай його, дядьку Пат.
Ми все життя так робимо.
Так, не слухай його.
Будь ласка, продовжуй те, що ти говорив про тітку Моллі,
перш ніж Баррі "я приніс пончики"
так грубо тебе перебив.
Ну, я просто в захваті від того,
наскільки ви, діти, близькі з нею.
Так, вона для нас більше мама,
ніж наша справжня мама.
Що, власне, нескладно.
Я вже й забув, яка вона красуня.
Вона наче випромінює світло.
Ви помітили?
Вона заходить у кімнату, і відразу стає світліше.
Світло?
Ні, я особисто нічого такого не помічав.
І тобі не радив би.
І знаєш чому?
Бо вона твоя невістка.
Технічно вже ні.
Мені не можна казати, що вона випромінює світло?
Ні, доки ти живеш в моєму домі.
От коли житимеш сам, як дорослий хлопчик,
тоді можеш кричати хоч на весь світ, мені байдуже.
Тату, ти справжній псих.
Томасе, я не схвалюю твоїх слів,
але саму ідею я підтримую.
Якщо комусь тут
і потрібен мозгоправ, так це тобі.
Я перепрошую. А хто тут ходить до мозгоправа?
Тітка Моллі порадила дядькові Пату свого терапевта.
Що вона зробила?
Відколи вона ходить до терапевта?
І що важливіше, чому?
Ти жартуєш?
Твій старший брат, її чоловік,
зрадив їй, а потім помер.
Їй психотерапія точно не завадить.
Гаразд. А яке виправдання у тебе, Патріку?
Тату!
Тітка Леслі покинула його і вигнала з дому.
Тату, чого ти дивуєшся?
Мама знайшла нам терапевта,
коли ви розлучилися.
І це круто. Це дуже допомогло нам обом.
Що вона зробила?
І чому я тільки зараз про це дізнаюся?
Можливо, через те, як ти на це реагуєш.
Дядьку Пате, перша зустріч уже була?
Ні. Як і у вашого батька, у мене теж є певні сумніви.
Та після всього, що сталося цього важкого року,
я дивлюся на світ зовсім по-іншому.
По-іншому? То, мабуть, цим пояснюється те,
що ти раптом побачив у вдові свого покійного брата
якесь світло?
Господи, невже знову?
Баррі, ти завжди боявся змін.
Але твоя донька права.
Зараз вже не 90-ті.
Патріку, знаєш що? Я починаю думати,
що ти погано впливаєш на моїх дітей,
намагаючись налаштувати їх проти мене.
Це нагадало мені про одну мою теорію.
Розумієш, сім'я — це як
- миска з фруктами, так? - Боже мій.
І якщо в цій мисці є зіпсоване яблуко,
- гниле яблуко, то... - Тату!
- Яке відношення це має... - Це не смішно.
Ні, смішно. Це дуже смішно.
Так, реально смішно.
Бачиш, твій брат має рацію.
Він розумник.
Знову ж таки, Баррі. 90-ті...
Вони давно минули.
Час подорослішати, друже.
Час подорослішати.
Так, тут не завадить ремонт.
Так, особливо на кухні.
Справді?
Ти вважаєш, що штучна цегла погано збереглася?
Гадаю, це вийшло з моди
- десь у середині 80-х. - Так.
Знаєш що? Щоразу, коли я сюди повертаюся,
спогади просто...
накривають хвилею.
Звісно.
Я була зовсім юна, коли сюди переїхала.
Одразу після весілля.
- Час летить, чи не так? - Так.
Тридцять років.
Як таке можливо?
І не кажи.
Мені здається, що я досі той самий, яким був у 20.
А потім я дивлюся у дзеркало...
Так, чорт забирай.
Так, я спробувала пожити тут...
коли Джек помер.
Тут так самотньо.
Болісно. Сумно.
Це було понад 20 років тому.
Чому ти не наважувалася продати дім?
Через Баррі і Патріка.
Вони не були готові
відмовитися від дому, де виросли.
Ні за що.
Тож я здавала його в оренду. Непоганий підробіток виходив.
Як вони сприйняли новину про те, що ти вирішила продати його?
Ми це ще не обговорювали.
Вони дуже засмутяться.
Особливо Патрік.
Для початку я хочу сказати...
Це важливий крок для мене, докторе Сабатіно.
Прошу, звіть мене Селом.
Сел?
Не впевнений щодо цього.
Це трохи фамільярно.
Надто фамільярно для того, за чим я сюди прийшов.
А за чим ви сюди прийшли?
Щоб поговорити з лікарем, а не з хлопцем на ім'я Сел.
Якщо вам комфортніше називати мене доктором Сабатіно,
можемо спробувати такий варіант.
Але дозвольте спитати,
чому вам некомфортно називати мене Селом?
Ну, це було б те саме, що називати отця Долана
чи отця МакҐевіна Джо або Майком.
Так не прийнято.
Це неповага.
Отже, ви католик?
Дуже набожний, так.
Чия дружина хоче з ним розлучитися?
І це дуже великий гріх.
Ваша дружина — також католичка?
Не набожна.
Вона... має сумніви, щодо деяких поглядів
церкви на жінок.
Як колишній католик, я можу це зрозуміти.
Це нагадало мені один жарт, який я нещодавно почув.
Вам має сподобатися.
Яку найвищу посаду може обіймати жінка
в католицькій церкві?
Ніяку.
Зрозуміли? Ніяку, жодну, ніколи.
Пробачте. Це було недоречно.
Отже, Патріку, скажіть-но мені,
як я можу вам допомогти?
На жаль...
Селе...
гадаю, ніяк.
Дякую за ваш час.
Не може бути.
ДОКТОР САБАТІНО ПСИХОАНАЛІТИК
Жарти про черниць?
То ось що цей тип вважає смішним.
Уявіть тільки. Є люди, які сміються з такого?
Квиток в один кінець у пекло, друзі.
Патрік?
Патріку!
Патрік МакМаллен!
Боже мій. Так і знала, що це ти.
Сьюзен? Очам своїм не вірю!
Тридцять років минуло. Ти зовсім не змінилася.
Як і ти.
Коли ти пройшов повз мене в офісі Села,
я одразу тебе впізнала.
Ти про доктора Сабатіно? Він і твій терапевт теж?
Хоча я не маю права так казати.
Це була моя перша і остання зустріч з ним.
Схоже, відтепер мені доведеться терпіти сповіді
з отцем МакҐевіном.
Так.
Рада бачити, що ти ані трохи не змінився.
А як щодо тебе? Ти тепер живеш у Брукліні?
Так. Після народження дітей
ми переїхали з Верхнього Вест-Сайду,
тато мені так ніколи і не пробачив,
і оселилися тут, буквально за рогом.
Але зараз я розлучена, діти вже дорослі,
а тато давно помер, тож я сама по собі.
Так, власне, це й була одна з причин,
чому я прийшла до доктора.
Я і сам скоро розлучаюся.
Прикро це чути.
Та з часом стає легше.
І якщо пощастить, то навіть посміятися зможеш.
Слухай, я б залюбки теревенила тут із тобою,
та я маю повернутися на свою сесію.
Ми могли б якось пообідати.
Або випити, прогулятися? Що завгодно.
Зателефонуй у мій офіс.
Уявляєш, у нас досі той самий номер.
Знаєш, що дивно?
Я не можу сказати, що я їв вчора на обід,
але номери з минулого?
- Усе збережено тут. - Добре!
Тоді дзвони мені, якщо буде бажання.
Якщо ж ні, була рада тебе побачити.
Ти колись думав, чому тітка Моллі так і не вийшла заміж
після смерті дядька Джека?
Ніколи не думав.
Мені начхати.
Знаєш, я не можу згадати,
щоб у неї колись були серйозні стосунки.
І що там із усіма тими розмовами на День подяки
що мені потрібні нові враження
та сексуальні пригоди?
Думаю, вона може бути сексуально залежною.
Якщо в тебе є здорове сексуальне життя і немає бажання виходити заміж,
це ще не робить тебе залежною від сексу.
Це твоє католицьке виховання
змушує негативно оцінювати
цілком нормальні бажання та пориви.
Але хіба це не дивно, що вона ніколи не мала дітей?
Аж ніяк.
Вона допомагає татові з нами.
Це не одне й те саме.
До речі про тата,
як гадаєш, чому він не одружився?
Певно, тому, що він двічі невдаха.
Третій раз може виявитися вдалим.
Я так не думаю.
Схоже, він щасливий у статусі одинака.
Тато не щасливий у статусі одинака.
Чому, по-твоєму, він дозволив нам
повернутися додому?
Йому самотньо. Ось чому.
Самотньо? Татові? Маячня.
Він, як завжди, насолоджується життям.
Очам своїм не вірю.
Прекрасна і Жахливий тусуються разом?
Слухайте, ви не уявляєте, який я щасливий,
що ви тут, зі мною.
Класно, бо дім знову відчувається
як справжній дім, і це гріє серце старого.
Що я казала?
Я просто хотів перевірити, як у вас справи.
Вам зручно тут,
навіть враховуючи те, що дядько Пат живе у підвалі?
Достатньо одного вашого слова,
і я залюбки викину його геть.
Так, тату. Усе гаразд.
Слухайте, я тут подумав,
якщо у вас немає планів на вечір,
ми могли б
влаштувати сімейну вечерю, ми втрьох.
Тату, пробач. У мене побачення.
- Я радий за тебе. - Дякую.
Патс?
Я так розумію, у тебе побачення немає.
Тож ми могли б
почати прикрашати ялинку.
О, я буду тут. Жалітиму себе,
оплакуватиму життя,
яке могла б мати, і напиватимуся.
Оплакувати життя, якого не сталося, напиваючись до забуття.
Тобі це когось нагадує?
- Бабусю. - Саме так.
Знову ж таки...
Такі приємні спогади.
Можливо, ти маєш рацію.
Якщо він у захваті
від перспективи вечері з тобою,
йому точно самотньо.
А це для чого?
Краще кинь його.
Гидота!
Ти так і не вийшла заміж після Джекової смерті?
Чесно кажучи, мені ніколи і не хотілося.
Розумієш, спочатку було
досить важко, тож...
Так, я чув, що у вас були проблеми.
Проблема була лише одна.
Він мені зрадив.
- Так, це серйозно. - Так.
Ну а ти? Як щодо тебе?
Ходиш на побачення чи...
Я спробував і зазнав невдачі.
Що?
Почнемо з того, що вона була моїм шкільним коханням,
можеш собі уявити? Ми знайшлися на Фейсбуці.
Невже?
Люди справді так роблять?
Ого. І як це було?
- Я маю на увазі, минуло стільки років. - Сорок.
- Сорок? - Сорок, так.
Вона зараз справжній кошмар, і тоді такою ж була.
Не хочу тебе бентежити,
але коли ти смієшся, у тебе дуже приємна посмішка.
Дякую.
Оце мені найбільше запам'яталося в тобі.
З тих часів, коли ми працювали разом.
Твоя посмішка. Вона дуже мила.
Волтере, ти до мене заграєш?
Що? Ні. У тебе приємна посмішка.
Ось і все.
Що ж, дякую.
І дякую, що підвіз.
Побачимося наступного тижня, обговоримо договір.
Гаразд.
Гаразд. Це був приємний сюрприз.
Він милий.
Але чи не занадто милий?
Боже мій, ти ж знаєш, як воно буває з "милими хлопцями".
Спочатку вони приємні, а потім — нав'язливі.
А ти не з тих, кому таке подобається.
Гаразд, ти забігаєш наперед.
Ти навіть не знаєш, чи він зацікавлений.
Якби був,
запросив би тебе кудись, чи не так?
Він би запросив тебе, якби справді хотів.
Думаю, запросив би.
- Алло? - Привіт. Це я, Волтер.
Я й досі сиджу в машині
біля твого будинку.
Не як якийсь маніяк, нічого такого.
Просто сиджу тут і думаю, що ми з тобою могли б...
Сходити на побачення?
Так. Саме так.
Я теж.
Чудово. Я знаю класний італійський ресторанчик.
Як щодо суботи?
Добре. Гаразд. Я сама можу приготувати вечерю.
- Так навіть краще. - Чудово.
- Тоді до зустрічі. - До зустрічі.
- Бувай. - Бувай.
Волтер.
Ну хіба ж це не чудово?
Я завжди казав, світ тісний,
особливо у Брукліні.
То що ти збираєшся робити, здорованю?
Ти їй подзвониш чи ні?
Ти маєш їй подзвонити, дядьку Пате.
Вам стільки всього треба надолужити.
Поглянь, я погуглила її.
Вона важлива фігура у світі моди.
Гендиректорка власної компанії.
Так, це компанія її батька.
Вони роблять найогидніші светри у світі.
Більше ні. Тепер вона як Донна Каран,
і, Боже мій, поглянь на її квартиру.
Ого! Так, Патріку, мені здається,
у неї там є вільна кімната,
і в ній тобі буде трохи зручніше,
ніж у моєму підвалі. Що скажеш?
Якщо мені тут не раді,
тільки скажи, і я зникну.
Обіцяєш?
Господи, ви не повірите, хто дзвонить.
Той, кому було замало кохання.
- Скинути дзвінок? - Що мені робити?
- Не бери слухавку. - Візьми слухавку.
- Я відповім. - Ай-ай-ай.
Навіщо ти порадив їй відповісти на дзвінок?
Ми намагаємося здихатися цього типа!
Облиш, він ще дитина!
- Алло. - Привіт.
Я просто хотів дізнатися, як в тебе справи.
Не дуже, якщо чесно.
Справді? У мене теж. Я так за тобою сумую.
Боже мій...
Я така рада це чути.
Це означає, що ти не тиняєшся містом
у пошуках задоволень.
Що?
Ні. Аж ніяк.
А як щодо тебе?
Ні, звісно ж, ні.
На жодному побаченні не була?
Ні. А що?
- Ти ходив на побачення? - Ну, так. Авжеж.
Але, це був такий кошмар. Їм до тебе далеко.
Як до Місяця і назад.
Це так мило з твого боку.
Так. Так, нуднувато з ними було.
Просто пара дівчат з Бамблу.
Справді?
Отже,
їх було більше, ніж одна?
То в тебе було кілька перших побачень?
Чи деякі дівчата заслуговували на друге?
Тебе це засмутило?
Ми ж домовилися про це.
Ні, ти запропонував.
Я сказала, що мене це не цікавить. Отже, жодних домовленостей!
Але мені цікаво.
Як це було?
Ну, знаєш, спати з кимось іншим?
Я так розумію, що ти спав з цими дівчатами.
Ні, з жодною з них.
Ну, лише з однією.
Лише з однією.
Тату, він такий придурок!
А що... Що сталося?
Усе пройшло не дуже?
Ні, пройшло не дуже.
Він сучий... син!
Слава богу. Я боявся,
вона скаже, що весілля таки відбудеться.
Чудова новина.
Твоя донька страждає.
І ось так ти реагуєш?
Так, бо я вже казав тобі:
цей малий мені не подобається,
і я не буду щасливий, доки він не зникне з горизонту.
А знаєш, що могло б цьому посприяти?
Наприклад, щира молитва.
Або навіть краще,
наступного разу, коли будеш у церкві, постав свічку.
Свічку у церкві я можу поставити
тільки за спасіння твоєї душі.
Ну, це теж не завадить.
Ні, мій тато класний.
Ми дуже близькі.
Але він переїхав у Каліфорнію кілька років тому,
коли одружився вдруге, тож...
А що твоя мама?
Вона так і не вийшла заміж,
навіть на побачення не ходила, відколи вони з татом розійшлися.
Гадаю, вона вважає, що жоден чоловік
не гідний її.
Або мене, якщо вже на те пішло.
Прийнято.
Так. Ну, я її єдина дитина,
тож інколи вона занадто мене опікає.
А в тебе є брати? Сестри?
Так, є молодша сестра,
Патті Прекрасна.
Хоча насправді не така вже вона й прекрасна.
Немає у світі людей, в яких було б менше спільного, ніж у нас.
Усе наше життя ми тільки те і робимо, що б'ємося.
Зазвичай закінчується тим,
що я отримую її правий хук.
Тобто ви реально б'єтеся, на кулаках?
Так, так.
Влітку, коли ми приїздили до тата на канікули,
у нас була сімейна традиція.
Щоразу, коли він чув, як ми сваримося,
він дзвонив у дзвінок, хапав боксерські рукавички,
і ми з'ясовували стосунки
на задньому дворі.
І дозвольте додати, треба бути справжнім мужиком,
щоб визнати, що його сестра надерла йому зад.
Тобто ти більше про любов, ніж про війну.
Таке в тебе виправдання.
Це, власне, не виправдання.
Це, скоріше,
відзнака за заслуги.
- Справді? - Так.
Ну, це ми ще побачимо.
Матінко рідна.
Ага.
Що це, в біса, було.
Уявлення не маю.
Ти колись відчував щось подібне?
А-а.
Я теж.
Гаразд. Я маю це сказати.
Я не шукаю собі хлопця.
А я не шукаю дівчину.
Навіть не сумнівайся. Мені треба думати про кар'єру.
Може, мені кинути все і гайнути
на інший кінець країни?
Я не можу зв'язувати себе
- захопленнями. - Отже, ми на одній хвилі.
Нічого серйозного з цього не вийде.
Ні, ми просто розважаємося.
Гаразд, круто.
Яке полегшення...
Але просто для ясності, ти ж теж так думаєш?
Чорт.
Знаєте,
можливо, любов — не така вже й дурня.
Усі так про неї говорять.
То чому б не спробувати?
Всього одна спроба.
Просто віддатися задоволенню.
Ні, чекай, чекай. Про що ти говориш?
Про що ти говориш?
Ти хочеш сказати, що ти закохався у цю дівчину?
Ні! Ні, ні, ні.
Не варто занадто захоплюватися.
Ось про що я кажу.
- Тату, ти вдома? - Так.
У вітальні з твоїм дядьком.
Йоу.
Привіт.
Отже...
Учора...
у мене було найкраще побачення в житті,
однозначно.
Так, між іншим, твій светр навиворіт.
І задом наперед.
Я ніколи не відчував нічого подібного
і мушу визнати, це трохи лякає.
Для мене це незнайома територія.
- Розкажи нам про це. - Якби ж я тільки міг.
Навіть не знаю, з чого почати.
Як я вже казав раніше,
я не вірю у долю, фатум,
у справжнє кохання й подібну маячню.
Але це?
Це було щось із чимось.
Мені навіть трохи соромно
- про це говорити. - Так, чорт забирай.
Тобі має бути соромно. Послухай себе.
Я знаю. Трясця.
Хлопці, стежте за язиком.
А Баррі ще до всього цього марно згадує ім'я Господа.
Винен, винен. Я й забув,
що з нами живе релігійний фанатик.
Патріку, обіцяю стримуватися у висловах,
доки ти тут.
Присягаюся, чорт забирай, ім'ям Хрис...
Чиїмось.
Це не смішно. Це взагалі не смішно.
Ні. Не смішно.
А знаєш, хто ще несмішний?
Хто?
Бог.
Томасе, не слухай свого грубого та цинічного батька.
Тут нема чого соромитися.
Закоханість — це хвороба,
від якої страждали багато МакМалленів.
У тому числі й я.
І цей персонаж, до речі, теж.
Мене тішить, що це передається.
Ще один закоханий, який продовжує плекати мрію.
Заждіть. Це... Це вона.
- Алло? - Привіт. Як справи?
Краще не буває. Саме розповідаю про тебе татові й дядькові.
Та ти що? Бо я саме розповідала
про тебе мамі.
І вона каже, що ти можеш бути родичем
хлопця, з яким вона зустрічалася.
- Я з ним не зустрічалася. - Твого тата звуть Баррі?
На жаль, так.
Тату. Ти зустрічався з її мамою.
Справді?
- Як її звуть? - Як
Ніна Мартін.
Ніна Мартін?
Ти жартуєш? Справді?
- Гей, гей. - Він іде сюди.
- Зроби мені послугу. - Так.
Переказуй вітання.
- Він переказує вітання. - Він переказує вітання.
Привіт, Баррі.
Вона, здається, трохи знітилася.
- І це так мило. - Неправда. Припини!
Сподіваюся, це не змінює
твоєї думки про мене.
Ні, зовсім ні. Це навіть прикольно.
Так, згоден. Ну, гаразд.
То на суботу все в силі?
Так, звісно.
- Тоді побачимося. - Чудово.
Чекатиму з нетерпінням.
Гаразд, бувай.
Це ж неймовірно!
Як таке взагалі можливо?
То хто ви з нею такі?
Ми були друзями у школі.
- Добре. Круто. - А потім...
- А потім у коледжі. - Справді?
- Ви зустрічалися? - Не зустрічалися.
Як довго?
Ми не зустрічалися.
Так, ми сходили на пару побачень, коли нам було трохи за 20.
Пару побачень?
І що ви робили?
Відривалися на повну?
За кого ти мене маєш?
А потім ще, так, мабуть,
коли вона розлучилася, ми...
- А потім, коли твоя мама... - Тату, ні!
Ви були друзями з привілеями?
Боже, ми були друзями.
- Ви були друзями? - Ми були друзями.
Ви були друзями, які роздягалися...
Навіщо було формулювати це саме так?
Ми були друзями, гаразд?
- Давай так це і лишимо. - Добре.
Я йду звідси.
- Мамо! - Я йду.
Я хочу послухати про твої пригоди.
Мені варто хвилюватися, що між вами двома
- виникнуть незручності? - Ні, ні, хвилюватися не варто.
- Це було дуже давно. - Гаразд.
- Так. - Нема про що хвилюватися.
Добре, тому що ця дівчина справді мені подобається.
Тож, будь ласка, поводься пристойно.
Гаразд?
За кого ти мене маєш? Та ну!
Ти можеш у це повірити? Ніна Мартін!
Фантастична новина.
Я знаю, про що ти думаєш.
Ти хворий на голову збоченець.
Ти його чув.
Ця дівчина йому дуже подобається.
І він не хоче, щоб ти все зіпсував.
Зіпсував?
Так, скільки ще ти збираєшся тут жити?
ДУКАКІС САНТЕХНІЧНІ ПОСЛУГИ
А ось і він. Як життя, Семе?
Вітаю, містере МакМаллен.
Слухайте, я маю вибачитись.
Шкода, що я не зміг прийти минулого тижня.
Сестра буквально
- заганяла мене. - Ти жартуєш?
Ти робиш мені величезну послугу.
Давай, заходь.
- Кран нагорі? - Так.
Сюди, друже.
- Тут хтось є? - Заходь.
Не хочу набридати, але я нарешті викликав сантехніка.
Він приїхав полагодити кран.
Ти майже все?
Я все.
Сем, Патті. Патті, Сем.
Дай знати, якщо я знадоблюся.
Дякую, містере МакМаллен.
Пробач, мені треба ще буквально секунду.
Не знаю, чи чула ти свого батька.
Я Сем.
Сем Дукакіс.
Боже, Патті, ти розбиваєш мені серце.
Ти не пам'ятаєш мене?
Раніше я жив неподалік.
ми грали на вулиці,
коли ви з братом приїздили на канікули.
Точно. Привіт.
Скільки часу минуло? Схоже, я вже починаю плутатися.
Боюся, що так.
Ми одного разу поцілувалися, так?
На задньому дворі місіс Воррен.
Коли грали у пляшечку.
Літо перед старшою школою?
Літо перед старшою школою. Так.
Найяскравіший момент мого літа.
Але, чесно кажучи, це був більше легенький чмок,
ніж справжній поцілунок.
Щось на кшталт поцілунку у щічку.
Ти не дуже добре тоді почувалася.
У тебе був розлад шлунку чи щось таке.
Прекрасні спогади.
Так, тепер я згадала.
Ну, не буду тебе відволікати.
Раковина тут. Хоча ти це і сам бачиш.
Гаразд.
Тату?
У нас проблема. Ти знаєш, хто зараз нагорі?
Так, я ж сам його викликав.
Це Сем Дукакіс, наш сусід.
Ми гралися разом, коли були дітьми.
Ти ж це знаєш?
Тобто він той милий,
чарівний хлопець,
який жив неподалік з трьома божевільними сестрами?
Так, щось таке пригадую.
Не віриться, що це він.
Ти не розумієш. Я була шалено у нього закохана.
Кожного літа, коли ми приїздили до тебе,
ми тусувалися з ним
і його друзями.
Усі ігнорували мене, тому що я була заучкою.
Окрім нього.
То у чому проблема?
Він був першим, з ким я поцілувалася.
Знову ж таки, не бачу проблеми.
- Мене на нього знудило. - Це проблема.
То що з ним не так? Жахливо цілується? У нього тхне з рота?
Ні, ми грали у пляшечку,
і хтось приніс пиво.
Я ніколи до того не грала у пляшечку
і не пила пиво.
З огляду на все, випити
варто було б після поцілунку.
Мені варто було бути уважнішим
до того, чим ви, діти, займалися,
коли приїздили сюди.
То що ти робитимеш?
Може, ти б піднялася нагору
і трохи поговорила з ним?
Навіщо мені це робити?
Ти ж була у нього закохана,
і зараз ти вільна.
Це було 15 років тому.
І я не вільна. У нас пауза у стосунках.
Як гадаєш, чим зараз зайнятий
Терренс Джозеф?
Сидить вдома й сумує за тобою?
Чи, може, тусується десь,
здобуваючи новий досвід?
Я піду нагору.
Патс, перш ніж ти підеш.
Може, візьми чашку кави.
Це буде не так очевидно.
Слушна думка.
Ого, гаразд.
Чи не вперше у житті батько має рацію.
Терренс Джозеф, мабуть, розважається на повну
й отримує новий досвід.
І знаєш що?
До біса його.
- Привіт. - Привіт.
Тато зварив кави.
Я подумала, може, ти теж хочеш.
Так, дякую! Взагалі-то...
- Ти вчасно. Я саме закінчив. - Чудово.
Хочеш перевірити?
Так, звісно. Тримай.
Ось.
- Дякую. - Звісно.
- Так. - Авжеж.
Як новенький.
Я знаю, для цього вже запізно,
але я хочу вибачитись
за той вечір, коли мене знудило.
Не переймайся.
Це був прекрасний перший поцілунок.
І я точно ніколи його не забуду.
Справді? Для тебе це теж було уперше?
Бо для мене так.
Так, хоча це важко назвати поцілунком.
Ні! Мабуть, ні.
Усе закінчилося, так і не розпочавшись.
Слухай, я бачу, що ти справді
засмучена через це,
тож якщо хочеш загладити провину...
Дозволь запросити тебе кудись.
Що? Ти про побачення?
Так. Побачення.
Що? Божевільна ідея?
Чи ти щось маєш проти сантехніків?
Ні, просто...
Усе складно, тому що...
Знаєш що? Я залюбки.
Я залюбки піду з тобою на побачення.
Добре.
Чудово.
- Отже, побачення. - Так, побачення.
Круто.
Агов, Патті, Семе!
Ви, мабуть, уже закінчили, так?
Вже йдемо, тату.
Ну, я... Я піду.
Так. Так. Побачимося...
"Олівія". Субота, о восьмій.
- Гаразд? - Так.
Супер.
- Там і зустрінемося. - Так.
- Бувай. - Бувай.
Розкажи мені про вас з Леслі.
Ну, ми почали зустрічатися відразу після того, як розійшлися з тобою,
переїхали до Каліфорнії.
Так, так. Це я знаю.
Ти не хотів працювати на мого батька.
Ти ненавидів ті светри.
І втік до Каліфорнії. Це для мене не новина.
Розкажи, коли, на твою думку, вона розлюбила тебе.
А ти часу не гаєш.
Я думав, буде невимушена розмова
і мафін.
Час із доктором Селом дається взнаки, чи не так?
Ні, я... Якщо чесно...
П'ятнадцять років тому.
Вона хотіла лишитися в Каліфорнії.
Ми повернулися на схід, тому що я вважав, що дітям
буде краще поруч із рідними.
Але як ти почуваєшся зараз,
коли та глава твого життя закінчилася?
Діти живуть окремо, ти вільний
чи не вперше за 30 років.
Для декого це може бути полегшенням.
Для мене так і було.
Полегшенням? Ні.
Я наляканий, самотній.
Розгублений.
Але здебільшого...
мені сумно.
Я у стані повного емоційного безладу.
Чорт забирай.
Тітко Моллі, ця ще гірша.
Боже! Ти така вередлива.
Я така рада, що ти йдеш на побачення.
Не знаю, чи зможу.
Зможеш. Ти матимеш фантастичний вигляд,
але позбудься цих лоферів.
Ні, не в сукні річ, адже її там майже й немає.
Я загалом про цю ситуацію.
Яку ситуацію?
Ви просто повечеряєте.
От і все.
Якщо не хочеш нічого іншого,
повертайся додому.
Але ти не можеш його кинути.
Особливо якщо він справді милий.
Він дуже милий.
Чудово! Такі нам до вподоби.
Але не занадто милі.
Розумієш про що я? Як Терренс Джозеф.
Бо це вже занадто.
Ти про що?
Досить одного погляду на цього хлопця,
щоб зрозуміти, що він справжній Шелдон.
Я не розумію.
"Зроби це, Шелдоне.
Ти справжній звір, Шелдоне. Візьми мене, Шелдоне".
Так чи ні?
Гадки не маю, про що ти.
Справді?
"Коли Гаррі зустрів Саллі"?
Ні?
Боже мій. Я почуваюся такою старою.
Гаразд, дозволь спитати...
Секс з Терренсом Джозефом.
Жахливий, так?
Ні.
Ні?
Добре. Скажу тобі ще одну річ,
якої ти не знаєш,
окрім тієї сцени з класичного кіно.
Стіни в моїй квартирі дуже тонкі.
Пам'ятаєш, ви приїздили на вихідні?
У мене є кілька доречних фактів,
які спростують твоє твердження.
Тобто? Ти нас підслуховувала?
Ні. Та я намагалася.
І не почула нічого.
А ти не думала, що ми намагалися не шуміти,
- щоб не розбудити тебе? - Це так не працює.
Ні. Я на це не поведуся. Жодного шансу.
Голосний секс — це хороший секс.
Я б принаймні почула, як ти намагаєшся стримати
звуки своєї пристрасті.
А я не почула нічого.
Ось чому я ще більше радію, що ти йдеш
на це побачення,
і розумію, що тобі конче треба зайнятися сексом.
- Що? Ні, ні! - Треба. Треба.
Ні! Ми заручилися місяць тому.
Як я можу стрибнути у ліжко до когось іншого?
З Терренсом Джозефом ще не все скінчено.
- Агов, друже. - Привіт.
Я приніс пиво і маю до тебе питання.
- Є хвилинка? - Так. Для тебе? Звісно.
Прекрасно.
Слухай, я просто
хотів спитати,
як у тебе справи
з тією новою дівчиною?
О так.
Карен? Так.
Усе чудово. Сьогодні у нас побачення.
- Вона запросила мене на танці. - На танці?
- Тебе на танці? - Так. Мене на танці.
Вона відвідує уроки бальних танців
у своїй церкві зі старенькими.
Сьогодні в них різдвяна вечірка, тож...
Ти ж знаєш, що МакМаллени
не мають схильності до танців.
Тому якщо вона справді тобі подобається,
ти маєш вигадати запасний план.
- Ти ж мене розумієш? - Не хвилюйся за мене, тату.
Я знаю рухи.
То...
Це те, про що ти хотів поговорити?
Про те, як справи у мене з Карен?
Ну, типу того.
Я просто подумав,
можливо, у тебе...
Можливо, так сталося,
що ти маєш номер мами Карен. Можливо.
Так...
Ні.
Я не маю номеру мами Карен.
А якби й мав, тобі не дав би.
Я не розумію такої ворожості.
Вона моя подруга. Я ж можу привітатися?
Поновити зв'язок?
Тату, послухай мене,
ти ні на крок не наблизишся до її мами.
І не почнеш знову цю дурню.
Що ж мені робити,
якщо вона раптом зв'яжеться зі мною,
бо це можливо? Я не знаю.
- Ігнорувати її. - Ігнорувати її?
Хочеш, щоб я був грубим із нею?
Так, це буде грубувато,
але так ти покажеш, що поважаєш мене.
Будь ласка, тату.
Зроби правильний вибір.
Господи.
Якщо вона зателефонує,
я їй передзвоню. Просто попереджаю.
Ти не знаєш, про що з нами хоче поговорити Моллі?
Завжди приємно з нею побачитись,
чи не так?
І раптом ти не помітив,
я тут готую яблучний пиріг.
За маминим рецептом.
І я попросив Томмі купити пляшку
твого улюбленого вина.
Знаєш, мене ображає те,
що ти сидиш у телефоні
і робиш вигляд, що не чуєш мене.
О, пробач.
Але що саме в нашому спільному досвіді...
22 роки, що ми ділили кімнату,
понад 50 років, що ми брати,
і тепер ще місяць, як ти живеш у мене,
змушує тебе думати, що мені не начхати на те,
чи я тебе ображаю?
Гаразд.
Тоді я, мабуть, накрию на двох,
а ти сам собі якось справляйся.
Слухай, роби що хочеш,
бо мені все одно треба йти.
Ти не повіриш, хто мені написав.
Ніна Мартін.
Вона каже, я мушу зараз же їхати до неї,
без затримок.
Баррі, будь ласка!
Я доклав стільки зусиль.
Подзвони і скажи, що приїдеш до неї завтра.
Зроби мені такий подарунок.
Подарунок тобі?
Я вже дозволив тобі пожити в моєму підвалі,
а тепер маю зробити тобі ще один подарунок?
До речі, дякую тобі за вино.
Так, це моє улюблене.
Було б неввічливо приїхати з порожніми руками.
О, це було б так неввічливо!
Так. Так, було б.
Слухай, зроби мені послугу.
Не чекайте на мене, бо хто його знає.
Я, можливо, не ночуватиму вдома.
Не можна так ставитися до людей!
Особливо до рідних!
Може, мене тут уже не буде, коли ти повернешся, Ромео!
Уже йду.
Гаразд.
- Привіт. - Ого.
Я можу сказати, що час над тобою не владний?
Бо ти виглядаєш неймовірно.
Ти, як завжди, красномовний, Баррі.
Але дякую.
Це...
Непогано.
Не міг же я прийти просто так.
Гаразд, ходімо. Зачини двері.
Упевнена, ти знаєш,
для чого я тебе покликала.
Так, знаю.
І хочу тебе запевнити,
що я вільний і дуже зацікавлений.
Ого. Гаразд. Ти ані трохи не змінився.
- Ні. - Звісно, ні.
Ні, я...
Я хотіла обговорити ситуацію,
у якій ми опинилися.
Мені здається, що ми... Ми...
- Як ти? - Я чудово. А ти як?
- Що ти робиш? - Влаштовуюся зручніше.
- Баррі... - Як у старі добрі часи.
Так. Ти можеш сісти он там?
- Просто сядь там. - Гаразд.
Я буду тут, якщо знадоблюся.
Я просто хотіла сказати,
що я не в захваті від цього роману,
і сподіваюся, ти так само.
Слухай, я вважаю, неважливо, що думаємо ми,
тому що вони чхати на це хотіли. Гаразд?
Вони вже дорослі і можуть робити що заманеться.
І що сильніше ти опиратимешся,
то яскравіше горітиме полум'я.
Я у це не вірю.
Не вірю. Карен дуже цінує мою думку.
Ну, не знаю.
Томмі каже, вони в захваті одне від одного,
і мені здається, це те,
що нам варто б відсвяткувати.
То ти із цим згоден?
Це не мені вирішувати.
Коли йдеться про моїх дітей і їхнє особисте життя,
за винятком моєї доньки, звісно,
я вмиваю руки.
Ти вмиваєш руки. Ні.
Це суперечить моїй батьківській філософії.
Я прямо включаюся, щоб переконатися,
що отримаю своє.
Але я не розумію.
Чому ти проти?
Якщо не брати до уваги, що це трохи дивно,
враховуючи нашу історію.
Так. У тому-то й річ.
Борони Боже. Ну ж бо, Баррі.
Якщо все зайде надто далеко,
нам доведеться постійно перетинатися.
Так, я про це думав
і мушу визнати, мене така перспектива надихає.
Але що стосується дітей,
я думаю, ми трохи випереджаємо події,
бо, здається, у них було лише кілька побачень.
Я чула, як вона про нього говорить.
Це погано, Баррі.
Дивись, я б нізащо не вказував Томмі,
з ким йому зустрічатися,
так само, як я не збираюся розповідати тобі, про що думав
з того моменту, як увійшов.
Я знаю, про що ти думав.
І думаю, тобі це лестить.
- Справді? - І якщо ти хочеш,
я міг би знову сісти поруч з тобою
і прошепотіти тобі це на вушко.
О, ти хочеш повернутися сюди?
Мені здається, що це непогана ідея.
Краще тобі лишатися там.
Агов?
Пробачте, я спізнилася.
- Жодних проблем. - Привіт.
І я перепрошую від імені Баррі,
бо знаю, що від нього не дочекаєшся.
У нього були інші плани.
То ми лише удвох?
Так, хіба що діти прийдуть раніше.
Ну, я довго не затримаюся,
але планую повернутися до Патті,
бо чекаю повного звіту від того дівчиська.
Так, що ж...
Мене, мабуть, тоді уже тут не буде.
У тебе побачення?
Я з'їжджаю.
Я не можу довго залишатися
під одним дахом з Баррі.
О боже.
І це підводить мене до наступної теми,
яку я хотів обговорити.
Я...
Думаю, я міг би поки пожити в нашому старому будинку,
якщо ти не проти.
Я знаю, що в тебе зараз немає орендаря. Ти ж сама так казала, правда?
Я планувала сьогодні поговорити
з тобою і Баррі про це,
бо я думаю продати будинок.
Продати будинок?
Навіщо...
Навіщо тобі його продавати?
Я не живу там більше.
Я вже 20 років там не живу.
Але... це наше родинне гніздо.
Там усі наші сімейні спогади.
Якщо продаси будинок, усе це зникне.
Я знаю, але мушу зізнатися: для мене...
між зрадою Джека
та його хворобою на рак...
Це не найкращі спогади.
То Баррі про це не знає?
Ні. Я збиралася сказати вам обом сьогодні.
Йому буде байдуже.
У нього немає серця.
Слухай, а чому б мені його не купити?
А чому б тобі його не купити?
Так! Проблему вирішено.
Зажди-но.
То це означає, що з Леслі справді все скінчено?
Жодного шансу на примирення?
Ні. Все скінчено. І це на краще.
І, відверто кажучи, мені шкода, що я не зрозумів цього раніше.
Це роками читалося у неї на лобі.
"Я більше тебе не кохаю".
Великими літерами.
Перепрошую.
Привіт.
- Привіт! - Привіт!
Ось і вона.
- Як ти? - Добре.
Тут нормально?
Так. Чудово.
Гаразд, давай пальто.
- Дякую. - Так.
Ого...
Ти маєш неймовірний вигляд
у цій сукні.
Мені її тітка позичила.
Особисто я вважаю, що це занадто,
але вона наполягла, щоб я вдягла її сьогодні.
О ні. Вона абсолютно права.
Так.
То як ти?
Чудово. Чесно.
Я ж...
Я на побаченні з тобою.
Хіба може щось бут кращим за це?
- А ти як? - Усе добре.
Але... Але...
Я маю тобі дещо сказати,
поки не зайшло надто далеко.
Ти вирішиш, що я жахлива людина,
але я вважаю, що краще бути чесною.
Ще б пак, після стількох років у католицькій школі.
Так, так. Я все розумію.
Я сам 12 років відучився у католицькій школі.
Я розумію твій біль.
Гаразд.
Скажу як є.
Я можу запропонувати вам випити?
Келих каберне, будь ласка.
Два.
- Дякую. - Дякую.
Пробач, то що ти казала?
ми більше не зустрічатимемось.
Ого, невже я вже встиг налажати?
Чому ні?
Ну, я, типу, заручена.
Я була заручена,
але мій наречений вирішив взяти паузу.
Пробне розставання на місяць або близько того.
І цей місяць спливає...
- завтра. - Зажди-но.
То завтра ти повернешся до свого колишнього нареченого?
Так. Такий план.
Патті, що?
То що тоді ти робиш тут, зі мною?
Це довга, заплутана історія.
Але по суті, він хотів спати
з іншими жінками, і він це робив.
І тепер, після всього,
він зрозумів, наскільки сильно кохає мене.
О, то тепер він це зрозумів.
Ух ти.
Слухай, я не впевнений, що ти в курсі,
але твій колишній... Він козел.
Так.
Саме так я і подумала, коли він озвучив мені свій план.
- Саме вчасно. - Дякую.
Гаразд. Зажди хвилинку.
Ти так просто мене не здихаєшся.
Дай відповідь на питання.
Що ти робиш на побаченні зі мною у цій сукні,
якщо завтра ти повертаєшся до свого колишнього?
Ну...
домовленість полягала у тому,
що ми обоє маємо щось пережити.
О... І вибір пав на мене?
Боюся, що так.
На твою допомогу розраховувати марно, еге ж?
Слухай, пробач.
Я не можу... Я не можу на це піти,
тому що, якщо вони розійдуться...
То є великий шанс,
що я більше ніколи тебе не побачу,
і мені зовсім не подобається ця думка.
Так, у тому-то й суть, Ейнштейне.
Саме це ми й робимо.
Гаразд. Якщо на цьому все,
це возз'єднання після стількох років було досить приємним.
Так.
- Так, справді. - Так.
- Мені сподобалося. - Я радий.
- Я теж. - Так.
Облиш.
Я читаю твої думки, Баррі.
Знову ж таки, я... Так і ні... Ні, ні.
Відповідь — ні.
Ти, схоже, забуваєш про той факт,
що я теж завжди вмів читати твої думки.
І прямо зараз,
у цю мить, я точно знаю, про що ти думаєш.
О боже.
- Гаразд, до біса. - До біса.
Ай-ай-ай.
Гаразд. Гаразд.
Знаєш що? Це божевілля.
Наші діти...
Так, я знаю. Ти права, права.
- Одне питання. - Так?
Вбиральня нагорі?
Так, вбиральня нагорі.
Було б дуже романтично,
якби я узяв тебе на руки
і відніс туди, як колись.
Але у мене болить спина.
Я отримав травму, граючи в баскетбол, і просто переживаю...
Гаразд. У мене проблеми зі стегном, тож...
Отже, тепер усе більш-менш чесно.
- Так, усе чесно. - То що скажеш?
Гадаю, тобі краще піднятися,
доки я не передумала.
- Зробімо це. - Я за тобою.
Боже, я зараз заплачу.
Я от настільки близька до цього.
Заплачеш? Чому?
- Це було прекрасно. - Я знаю.
Та хлопці ж не повинні бути такими милими, кумедними
і привабливими, як ти. І точно
вони не повинні вміти отак танцювати.
Поглянь на себе.
Я ще не зустрічав дівчину, яка була б такою доброю й сильною,
чарівною й шаленою,
і яка викликала б бажання постійно бути з нею.
Чекай, що за хрінь? Я думала, ми це обговорили.
Ніякої нудної романтичної маячні.
Пробач.
Нічого не можу вдіяти. Ти змушуєш мене
казати те, чого я казати не хотів.
Знаю. Це жахливо.
Чекай, ти про що?
Не змушуй мене це казати.
Бо я такий закоханий у тебе, що скажу це.
Ти справді щойно сказав, що закоханий у мене?
- Хочеш, щоб я повторив? - Ні.
Але я думаю, саме час сказати тобі, що...
Я теж тебе кохаю.
Справді? Бо я від тебе шаленію.
Я хотів сказати тобі це ще у нашу першу зустріч.
Я знаю. Я так само.
І знаєш, що навіть гірше?
- Що? - У мене метелики.
Ні. Ми в дупі!
Гей, сподіваюся, це підійде, бо більше у мене нічого немає.
- Дякую. - Прошу.
Дякую.
За...
За досвід.
- Будьмо. - Будьмо.
Ти впевнений щодо цього?
Тобі не здається, що я тебе використовую?
Так. Так.
Ти справді це робиш.
Але заради тебе?
Я піду на таку жертву.
- Що? - Ого, зажди.
Ти впевнена? Ти точно цього хочеш?
- Ти наче трохи... - Нервую?
Так. І трішки незграбна.
Я не надто досвідчена.
І нажахана.
Тебе ж не знудить на мене знову?
- Відро принести? - Дуже смішно.
Ні. Я просто...
не звикла до такого.
Але річ у тім, знаєш,
це просто... Моя тітка Моллі на День подяки
сказала Терренсу Джозефу щось про те,
щоб, ну, спробувати
з іншими дівчатами, а він такий:
"Так, непогана ідея".
А я одразу: "Ні". Але от я тут, і зараз...
це наче хороша ідея.
- Але це дивно. - Патті...
- Тож я не... - Патті...
- Патті! - Так...
Ми можемо нічого не робити, якщо ти не хочеш. Добре?
Послухай.
Я був закоханий у тебе з сьомого класу.
Ми можемо просто сидіти тут, спілкуватися і кайфувати разом.
Я просто радий, що ти тут.
Це дуже мило.
Але ні, ми це зробимо. Знімай сорочку.
- Мою сорочку? - Ага.
Так.
Так краще.
Я віднесу тебе у спальню.
Можна спитати, наскільки ви з Джеком були близькі?
Тоді, коли ми всі працювали разом?
Не дуже, та й він був тренером з футболу.
А я — тренером з тенісу.
- Так. - У нас було мало спільного.
Ні. Ні.
І трохи критики теж, якщо вірно пам'ятаю.
І, якщо бути чесним,
навряд чи він вважав мене крутим.
Та що він знає?
- Нічого. - Нічого.
Бачиш? Він завжди всіх засуджував.
Коли він завів ту інтрижку,
звісно, я була зла на нього.
Але з часом я стала злитися на себе.
Я думала: "Чому я пробачила його і дозволила йому лишитися?"
Ну, ми, як католицькі діти,
завжди знали, що розлучення — це гріх.
Це правило не має винятків.
Розлучатися цілком допустимо, якщо чоловік зраджує.
Озираючись назад,
саме тоді мені слід було відійти від церкви.
Бо тоді я легко могла б
виставити того зрадника за двері.
Так, я розумію.
Дякую.
Можна у дечому зізнатися?
- О ні. Починається. - Ні, ні, ні.
Ще тоді, перед тим,
як ви з Джеком зійшлися,
коли ти тільки прийшла до школи,
я завжди відчував, що між нами могло б щось бути.
О, справді?
Так.
Я теж це відчувала.
- А ти все зіпсував. - Зіпсував?
- Так. - Як саме я усе зіпсував?
Мені здавалося, що ми трохи фліртували.
А потім, пам'ятаєш той день?
Я щойно завершила тренування з футболу,
йшла до станції,
і ти зупинився, підібрав мене
- і підвіз додому. - Так.
Як нещодавно.
Пам'ятаю, ми сиділи в моїй машині
і говорили майже годину.
Та як я усе зіпсував?
Я посилала тобі купу знаків,
фліртувала, давала зелене світло
і робила все можливе...
щоб...
А ти... Нічого.
Ти навіть не спробував мене поцілувати.
О, повір. Я дуже цього хотів.
Але не зробив.
Так.
Я не знав, як зробити перший крок.
Тоді я був не дуже впевнений у собі.
Ясно.
А зараз?
Що зараз? Чи став я упевненішим?
Чи хочу я поцілувати тебе?
Ми обоє знаємо, що не став.
Тож...
Ця дівчина не церемониться.
Я полегшу тобі задачу.
Як тобі цей шалений вид?
Це ще одна причина, чому я радий тому,
що ми живемо на цьому березі.
Ти аж надто пишаєшся своїм бруклінським корінням.
Ні. Не можна пишатися чимось занадто.
Знаєш, що ми з приятелями говорили
- в дитинстві? - Ні. Що?
Щоранку ми дякували Богу,
що ми з Брукліна.
Знаєш, за що
я подякував Богу сьогодні?
Ні, ми про це говорили.
- Ну... - Ти ж зараз скажеш
щось огидне, чи не так?
Ми домовлялися!
Я подякував Богу за зустріч з тобою.
Томмі, так нечесно!
Ми ж були на одній хвилі!
Але якщо ти граєш брудно,
- то і я так можу. - Давай, брудне дівчисько.
Добре, ти ж пам'ятаєш, як я казала,
що мені не потрібен хлопець,
а тепер ти ще й розгорнув
усю цю любовну тему?
Тепер я виведу це на наступний рівень.
- Та невже? - Я зроблю дещо
божевільне.
Як ти ставишся до божевіль?
Якщо божеволіти з тобою,
гадаю, я можу бути тим психом, яким ти хочеш мене бачити.
Це достатньо божевільно для тебе?
Я ж сказав, давай!
Томасе Тонеллі МакКенна МакМаллен.
Раніше я навіть не думала про хлопця,
не те що про чоловіка.
Але ніколи раніше я не відчувала такого з кимось, як зараз із тобою.
Тож так. До біса. Ти одружишся зі мною?
Авжеж.
Може, мізинчик?
Так.
Я виглядаю як мафіозі старої школи.
Я почуваюся, як чортовий Генрі Гілл!
Карен, навіщо ти це зробила?
Карен, це були всі наші гроші.
- Навіщо ти це зробила? - Пробач мені, Генрі!
Вони все одно б їх знайшли, Генрі!
Карен!
Пробач! Пробач.
- Ти кумедна. - Кумедна як?
Як клоун?
Ну все, тепер нам кінець, га?
Схоже на те, мій любий друже.
Слухай, відтоді як я кинула палити,
я трохи ласую морозивом після сексу...
Досконалість.
О, жодних претензій з мого боку.
Дай мені пізніше покурити сигару
і це буде одна з найкращих ночей
за останні роки.
Тебе легко задовольнити, Баррі.
- На відміну від тебе, так? - Що?
Я...
Це було не так вже й довго.
Я не про це.
Ось чого я не розумію.
Як так вийшло, що така красива
й успішна дівчина, як ти,
живе сама у цьому великому гарному домі?
Може, це її вибір.
Справді?
Так. Я задоволена власним життям.
Справді.
Просто, розумієш...
Я ще не владнала всі інші життєві справи.
Які саме?
Стосунки, шлюб, усе таке.
Та ну. Я й сам не приклад для наслідування
у цих питаннях.
А як щодо твоєї доньки?
З цим ти, очевидно, чудово впоралася.
- Так. - Тобто, дівчинка, мабуть,
дуже кмітлива, якщо розуміє,
який скарб мій син.
Так, авжеж.
Хоча б це я зробила правильно.
Я так нею пишаюся.
Ось чому...
Як би приємно це не було,
а це було приємно...
- Це було... Це було фантастично. - Фантастично.
Не знаю.
Я не фанатка їхніх стосунків.
Я упевнений, нам нема про що хвилюватися.
У них була пара побачень.
Ну, тобто, що найгірше може статися?
Боже мій.
Боже мій. Це Карен.
А чому б просто не постукати?
Ні, ні. Це її страшенно бісить.
- Привіт, мамо. - Привіт.
Чому ти не можеш просто подзвонити, як нормальна людина?
Якщо я подзвоню в двері о цій годині,
ти навряд чи відчиниш, правда?
Але якщо я засвищу, ти зрозумієш, що це я.
Гаразд, тепер я знаю, що це ти.
Що ти хотіла, люба?
У нас є новина.
- Яка саме? - Доволі важлива.
Така, що мені варто спуститися і відчинити двері?
Чи ти можеш сказати звідти?
Не знаю. Думаю, все залежить від того,
чи вважаєш ти заручини важливою новиною.
Що ви наробили?
Карен! Навіщо ти це зробила?
- Пробач. - Навіщо ти це зробила?
- Карен... - Пам'ятаєш "Славних хлопців"?
- Навіщо ви заручилися? - Бо ми закохані.
Закоханість — це не причина.
Що, ти кажеш, вони зробили?
Тихіше.
Мамо, що відбувається?
- Це кіт. Це... - Чекай.
Що там таке? Ти не сама?
- Ні. Ні. - Так.
Боже мій. Так і є. Хто це?
Люба, не змінюй тему.
- Я хочу поговорити. - Так, мем.
У тебе є ключі?
Так.
То навіщо свистіти? Заходьте.
- Бувай. - Бувай.
Ти п'яна. Заходь.
Так!
Боже мій. Це катастрофа.
Що нам робити?
Я не розумію, у чому проблема.
Вони заручилися!
Гей, дивись, якщо ти зараз не в змозі
з цим розібратися,
я можу спуститися і поговорити з ними, якщо хочеш.
Зрештою він мій син, чи не так?
Ні, ти залишишся тут і триматимеш рот на замку.
Гаразд, просто щоб розуміти,
мені бути тут, доки вони не підуть?
Господі. Годі вже жартів.
Серйозно?
Тобі добре?
Точно?
Так.
Мушу визнати.
Я й гадки не мала, що це буде так.
Так. Так, це було
просто неймовірно, правда?
Напевно, прилетять якісь дотепи від моїх сусідів
- через дорогу. - Чому?
- Я була голосною? - Ні, годі.
Я була голосною!
Я навіть не думала!
Тут нема чого соромитися.
Слухай, просто...
Просто не дивуйся, якщо завтра на Флетбуш-авеню
на тебе дивно дивитимуться.
Ось і все.
Знаєш... Я...
Я ніколи не робила нічого подібного.
І це було надзвичайно.
Справді. Я...
Я не знаю, як усе має бути далі.
Мабуть, мені вже час.
Що? Ні. Ні.
Патті, тобі не треба... Не треба нікуди йти.
Ні, думаю, треба.
Ти знаєш, у мене зараз у голові все переплуталося.
Насамперед здивування
і здорова порція католицької провини.
Мені треба це обміркувати...
Гаразд. Добре. Ну...
Слухай, якщо завтра прокинешся
і вирішиш, що твій наречений аж занадто козел,
щоб провести з ним решту життя...
Подзвони мені,
тому що я хотів би знову з тобою зустрітися.
Справді?
Я піду.
Там кухня.
Пат...
Ви й досі тут.
Я краще піду сходами.
- Приємного вечора. - Я побажала б тобі того ж,
але судячи з того, що я чула, вечір уже був доволі приємним.
Ви навіть не уявляєте.
Ви довели, що ви безвідповідальні
й імпульсивні.
- Й неймовірні. - Й надзвичайні.
І, очевидно, незрілі.
То який у вас план?
Його немає... поки що.
Та ми знаємо, що хочемо прожити разом решту життя.
Знаєте, рукостискання було б достатньо.
Або клятви на мізинчиках.
Зрештою з'їхатися. Та не заручатися.
Пробач, мамо. Але це моє життя.
І ми кохаємо одне одного.
Гаразд.
Я знаю, ви шоковані, Ніно,
але ми так само шоковані, як і ви.
Ніхто з нас не шукав стосунків.
Але потім ми обоє відчули щось неймовірне
в один і той же момент, і після цього ми...
Дивлячись одне на одного, ми просто знали,
що відбувається щось надзвичайне.
Любі мої...
Ви знаєте, як це називається?
- Як? - Це називається
синхронний оргазм.
А це просто означає, що ви одне одному подобаєтеся.
Ви двоє привабливих молодих людей,
які явно добре провели час у ліжку.
І ось новина. Це минеться!
І що важливіше, те, що ви, молоді люди,
мали неймовірний секс,
не означає, що вам треба одружуватися!
Боже ж мій.
Подорослішайте.
Гарна блузка, мамо.
Дякую.
Як подарунок на Різдво.
Добре, давай сподіватися, що вона змінить свою думку.
Але дивитися на речі очима інших людей,
особливо моїми, у неї не дуже виходить.
Секунду.
Я знаю це вино.
Що ж ти накоїла?
Так, це було весело й пізнавально.
Ні. Ні. Але це не ти. Ти не така.
Ти отримала те, на що заслужила,
дослухаючись порад схибленої на сексі тітки.
Патті, це ти?
- Я йду спати. - Чекай. Чекай.
Я чекала на тебе. Розкажи мені все.
Боже мій. Поглянь на себе. Сукня, туфлі!
- Я так і знала. - Справді?
А ти знала, що зіпсуєш мій життєвий план,
коли сказала Терренсу Джозефу,
що йому потрібно більше сексуального досвіду?
А знала, що твоя порада
зустрітися з іншим хлопцем
зіб'є мене з пантелику?
Тому що у мене щойно був
один із найдивовижніших досвідів у моєму житті.
І тепер я маю просто знову зійтися
з Терренсом Джозефом вже завтра?
Ти все це знала?
Стривай, стривай. Повернися до середньої частини.
Тієї, що про найдивовижніший досвід?
- Розкажи про це. - Ні!
Я більше ніколи нічого тобі не казатиму.
І не треба мені твоїх порад,
твоїх суконь, нічого не треба.
Я просто хочу, щоб усе стало, як раніше.
Пробач, Патті, мила моя.
Ти одного дня подякуєш мені. Повір.
Ось воно, справжнє щастя.
Назад у старий район. Старий квартал.
Дім, у якому ти виріс.
Хтось може думати, що це крок назад,
але я вважаю, що це початок
чогось крутого й нового.
Хто сказав, що не можна вернутися додому?
Тату, ти тут?
Так, я у спальні.
Ти козел, ти про це знаєш?
- Що? - Справжній козел.
Що відбувається? Чого я тепер накоїв?
Ти серйозно?
Минулої ночі ти переспав з мамою Карен.
Будь ласка, не заперечуй.
Тому що вона пила вино з тієї пляшки,
що дядько просив взяти для тебе.
Це нічого не доводить. Нічого не доводить.
Можливо, вона теж його любить!
У неї завжди був гарний смак.
Вона вранці розповіла все Карен.
Вона розповіла все.
Господи боже. Невже?
Гаразд. Визнаю свою провину.
Та я не розумію, у чому проблема.
Я знав її ще задовго до того, як ти зустрів Карен.
Тобто ти "знав її"?
Ми що, у п'ятому класі?
Що ти хочеш, щоб я сказав? Нас тягне одне до одного.
І так завжди було, гаразд?
Тільки подумати, ти був у неї в спальні,
коли ми прийшли вчора.
Це просто огидно й збочено.
Я навіть не можу це збагнути.
Слухай, на свій захист скажу:
це сталося ще до того, як ви заручилися.
І взагалі, якби я знав, що у вас це серйозно,
- цього ніколи не сталося б. - Про що ти говориш?
Ти знав, що у нас це серйозно,
бо ти спитав про це!
А я сказав тобі триматися подалі від її мами.
- Стоп. Хто заручився? - Він.
- Ти заручився. - Боже.
- Коли це сталося? - Вчора. Гаразд?
- Але це вона мені освідчилася. - Це добре.
Отже той, хто ніколи не мав стосунків,
не вірить у кохання і весь час сварить шлюб,
отак взяв і заручився.
Ти й надалі будеш стверджувати,
що не заздриш мені?
Пробач. Яким чином мої заручини
- стосуються тебе? - Прямо стосуються.
І це доводить мою думку про те,
що ти маєш бути у центрі уваги.
Ти просто не міг змиритися з тим, що моє весілля
стало б головною темою для обговорення на решту цього року.
Прошу вибачення. А яке саме весілля ти маєш на увазі?
Бо, як я пам'ятаю, ти й Містер "Без зобов'язань",
Містер "ну ще хоч разочок"
порвали кілька тижнів тому.
Мило.
Гаразд. Це було доволі гидко.
І дуже шкода, що я це побачив.
Тобі доведеться вибачитися перед сестрою.
А мені — вибачитися перед тобою.
Пробач мені, Томмі.
Обіцяю тобі, даю тобі своє слово.
Я більше ніколи її не побачу.
До речі, мені реально потрібно туди під'їхати,
бо вчора я залишив там гаманець.
Ти залишив там гаманець?
Таке трапляється.
Ну що ж, тату, ти просто неймовірний.
Я скажу тобі дещо.
Або нагадаю тобі слова дядька Пата:
"Господь завжди випробовує нас".
І ти, тату, це випробування не пройшов.
Жалюгідно.
То тепер ти згадав про релігію?
Ай-яй-яй.
Неймовірно.
Ти дозволив Патріку пожити тут місяць,
і що він зробив?
Перетворив твого сина на релігійного фанатика.
Як там кажуть?
Незбагненні шляхи твої, Боже.
Можливо, ти дійсно частково сам винен.
Але ж тобі подобається Ніна? Завжди подобалася.
Ти навіть думав, що, можливо, вона та сама, але...
Якщо діти проти, доведеться відступити, так?
Саме так ти і зробиш.
Ти поїдеш туди і скажеш це їй.
Баррі, я з'їхав.
Хочу подякувати тобі за твою гостинність.
Хоча було б помилкою називати це так.
Бачиш, ось що буває, коли ти думаєш тільки про себе.
Ти знову опиняєшся в ситуації, коли мусиш сам собі прати.
Обійми за мене дітей.
Минула ніч була...
Вона була досить несподіваною.
Я не... Ні, ні.
Я не про нас. Я про Карен.
Мені здається, що ти маєш рацію.
- Так. - Я маю відступити.
Це її життя. Це її життя.
Слухай, я знаю, що на певному етапі
треба відпустити контроль і дозволити їм йти своїм шляхом.
Я знаю. Просто мені це не подобається.
Просто, це так боляче,
коли вони виростають, чи не так?
Знаю, знаю. Але хто ми тоді,
якщо ми більше не батьки?
Серйозно, я навіть не знаю, що мені робити з власним життям.
Якщо не опікуватися Карен...
- Так. - Що... Що мені тепер робити?
Так. Ну, я ще не на тому етапі,
враховуючи, що мої двоє знову повернулися додому.
Чесно кажучи, я навіть заздрю.
Добре було б, якби Карен хотіла жити тут.
Бо інакше я тут сама одна.
У цьому великому домі...
я одна.
Зовсім одна у цьому величезному порожньому домі?
- Є в мене одна ідея. - Ні.
Якби ж то я міг щось зробити,
щоб тобі стало легше.
Цього більше не повториться. Це було лише раз.
А якщо бути зовсім точною, то це було...
Це було приголомшливе прощання, якщо хочеш.
Ну, було непогано.
І я тебе зараз здивую,
але я згоден з тобою.
Я просто подумав,
що заради дітей
нам варто припинити ці витівки.
Ти б чула, як сьогодні вранці
Томмі мене сварив.
Я просто не хочу ризикувати, гаразд?
Бо якщо у них справді усе вийде,
ми з тобою будемо бачитися набагато частіше.
- Так. - Ми маємо тримати себе у руках.
Згодна.
І я не злюся.
Це вимагатиме від мене
- надзусиль, але... - На мені леопард.
Ти мене вбиваєш.
Слухай, я буду відвертим.
Нам варто все скасувати.
Це занадто. Надто швидко, надто божевільно.
І ще ця фігня з нашими батьками.
Це все дуже ускладнює.
О, дякувати Богу. Я теж так думаю.
Справді?
Яке полегшення.
Я можу попросити тебе повернути каблучку?
Так. Звісно.
Дякую.
- Тобі сумно? - Ні.
Якщо бути зовсім відвертим,
мені стало легше.
- Так, мені теж. - Так.
Але ж ми все одно можемо проводити час разом, правильно?
Так.
Нам не потрібно бути зарученими для цього, будемо...
парою, але менш серйозною.
Ні. Звісно.
Перш за все, це не в нашій природі.
Це взагалі не наше.
- Бути серйозними. - Ні.
І по-друге, ти справді мені подобаєшся.
Тобто
я кохаю тебе.
Я просто не готовий до
"поки смерть не розлучить нас".
Точно. На 100 відсотків.
Гей, що відбувається? Є хто вдома?
Я тут!
Патс, що ти тут робиш? Зараз ж середина дня!
Чому ти досі в піжамі?
Я в депресії.
Це те, що я роблю, коли мені погано.
Не чіпай мене.
Ти і так вже достатньо зробив.
Я не розумію. Чому у всьому,
що тут відбувається, винен я?
Мабуть, тому, що це так і є.
Гаразд. Я тебе не чіпатиму.
Неймовірно.
Алло!
Чим можу допомогти, юначе?
Так. Так. Справді?
Гаразд. Так, так, так.
Твій секрет помре зі мною.
Обіцяю. Я не скажу їй ані слова.
Хто це був?
Ти не повіриш, але це був наш Ті Джей.
- Що він сказав? - Погані новини.
Він просив мого благословення.
Він знову хоче тобі освідчитися.
Це те, що ти обіцяв йому не казати мені?
Так, але я подумав, що тобі слід
про це знати,
враховуючи, який був місяць.
Не хочу, щоб він знову заскочив тебе зненацька.
Ні, ти правий.
Він сказав, коли планує це зробити?
Так. Так. Він сказав, що буде тут за хвилину.
О, за хвилину.
Так. І, мабуть, це він.
- Я припускаю... - Я навіть у душі ще не була.
Я зараз!
Так. Але, Патс, тобі не обов'язково погоджуватися.
Він попросив благословення,
але я його йому ще не дав.
Тож врахуй це, добре?
Та годі вже.
Що ти тут робиш?
Ну, я сидів на роботі,
і раптом усвідомив, яким я хочу бачити своє майбутнє.
Точніше, наше майбутнє.
Саме тому я і хотів тебе побачити.
О ні...
- Терренсе Джозеф, встань. - Ні, ні. Усе гаразд.
Будь ласка, встань.
Що не так?
Я не впевнена, що нам варто
знову так швидко заручатися.
Це через те, що я спав з тією дівчиною?
Так і знав, що не варто казати.
Частково так. Але не тільки.
Бо, знаєш, я теж де з ким переспала.
І тепер я трохи розгублена.
Я думаю, нам було б не погано
ще потримати паузу.
Ого! Зажди.
Ти з кимось спала?
- Так. - Але чому?
Чому?
Ти ж наче не хотіла.
Мені цікаво було теж спробувати.
Господи.
Такого я не очікував. Гаразд.
Але знаєш що?
Саме це ти і мала зробити.
Гаразд. І це хороша новина.
- Справді? - Так.
Нам необхідна була ця можливість нагулятися,
як сказала твоя тітка Моллі.
Це саме те, що було нам потрібно.
Так. Але ось у чому проблема.
Тепер, коли ми відкрили ці двері,
як нам закрити їх?
Це як із джином: випусти його,
і назад вже не заженеш.
Розбите яйце не стане цілим.
Я не впевнений, що розумію тебе.
Ну...
Ми обоє спробували щось за межами нашої бульбашки,
і через це наші смаки могли змінитися.
Чекай...
Ти хочеш сказати, що тобі подобається той хлопець?
Не знаю. Можливо.
Але я точно знаю одне,
я не готова сказати так.
Дідько.
Який же я ідіот.
Є таке.
Пробач.
Я знаю, що ти підходиш мені за всіма параметрами.
Ти ідеально вписуєшся
у те життя, яке я завжди собі уявляла.
Але я думаю, мені варто почати керуватися голосом серця,
а не розуму, розумієш?
Взагалі-то,
йдеться навіть не про серце.
Це...
зовсім інший... імпульс.
Я маю йти.
Куди?
Патті, облиш.
Патті!
ДУКАКІС
Привіт.
А Сем тут?
О, погляньте, хто прийшов.
Дівчина-мрія, що виє на місяць.
Приємно знову тебе бачити.
То він тут?
Це та, від якої він шаленіє.
Гей, Дюймовочко, дозволь тебе щось спитати.
Гадаєш, нормально було так використати нашого брата?
Хіба ти не знала про його почуття?
Не знала, що він втратив голову через тебе?
Голову?
Голову!
Він п'ятнадцять років шаленів від тебе.
П'ятнадцять років, а вона взяла і використала його для сексу.
Наче якийсь шматок м'яса.
Задля втіхи.
Тихіше... О. Привіт.
- Привіт. - Що ти тут робиш?
Сподівалася поговорити з тобою.
Так. Так, звісно.
Знайомся, Три Дурепи, мої сестри
Кеті, Карла, Крістін.
Дівчата, це Патті МакМаллен.
Так, ми вже зустрічалися.
Це ж була ти, так?
Дякую.
Знаєш що? Ходімо на вулицю.
Поговоримо там, подалі звідси.
- Попрощайтеся. - Бувай.
Вони занадто мене опікають
і трохи несповна розуму.
- Так. - Ну...
Про що ти хотіла поговорити?
Я розірвала заручини. Точніше не заручилася вдруге.
У будь-якому випадку, ми розійшлися.
Усе скінчено, і для мене це важливий крок,
бо чи не вперше у своєму житті
я не знаю, що робитиму далі.
Ти цього ще не знаєш про мене, та я людина-план.
- Так. - Я ще у дитинстві
спланувала усе своє життя.
Купа цілей, довжелезний список речей,
які треба зробити до певного віку, але...
Я вирішила більше цього не робити.
Я вирішив просто жити своє життя,
відпустити страх
і дати йому вести мене туди, куди він мене заведе...
Так.
Зараз він привів мене до тебе.
Не уявляєш, який я щасливий це чути.
- Можна тебе поцілувати? - Давай.
ОДИН РІК ПОТОМУ
Не можу передати,
який я щасливий,
що цього року ми не святкуємо День подяки у мене.
Патріку, я в захваті від цієї нової традиції.
Ми всі з'їжджаємося додому на Лонг-Айленд,
а ти береш на себе приготування вечері.
Я тільки за,
бо мені це в радість.
Я хотів би виголосити молитву,
перш ніж ми почнемо.
Гаразд, Патріку, тільки коротко,
бо День подяки — це все ж не релігійне свято.
Гаразд? І ми всі помираємо з голоду.
Іісус помер за тебе на хресті, Баррі.
Особливо за тебе.
Хіба це не варто 30 секунд твого часу?
Не слухай його, дядьку Пате.
Ми почекаємо.
Дякую.
Це було улюблене благословення нашої мами.
Візьмімося за руки?
Невже це так необхідно.
Давайте.
Ми всі маємо це зробити.
- Ну ж бо. - Дякую, Моллі.
Дякую, Моллі.
Нехай любов і сміх освітлюють ваші дні
і зігрівають ваші серця і домівки.
Хай вірні та добрі друзі будуть з вами,
куди б ви не пішли.
Хай мир і щастя наповнять ваш світ
на віки вічні,
і хай усі плинні пори життя...
лишають по собі тільки найкраще.
Амінь.
Можна мені дещо додати?
Моя мама, твоя бабуся, завжди казала,
що бути вдячним, це не просто визнавати блага, які ти маєш...
"А й уміти ними розпорядитися".
- Саме так. - Так.
Тоді скажу так: ці блага...
- О так. - ...мені до вподоби.
Агов.
Агов, годі вам.
Не забувайте про Ісуса.
Хтось ще хоче виголосити тост чи прочитати мамину молитву?
Моя бабуся казала так:
"Місце, куди тобі хочеться повертатися, — це дім.
Люди, яких ти любиш, — твоя родина.
Мати й те, й інше — благословення".
На ідиші це звучало краще.
Давай, Волтере.
Новачкам слово.
Послухаймо й тебе.
продовжуючи тему благословення і вдячності,
я хочу сказати одне:
коли життя дає тобі другий шанс,
не змарнуй його.
Я не змарную.
Я теж хотів би дещо сказати,
містере МакМаллен, якщо можна.
"Містер МакМаллен"? Мені подобається цей малий.
Прошу, Семе.
Що можна перекласти як:
"Людина не зможе сяяти,
якщо за столом немає її родини".
Гаразд, у мене є тост.
Я хочу привітати вас усіх з Днем подяки.
З Днем подяки.
Я вдячна за кожну людину за цим столом.
І, знаєте, не буває ідеальних сімей.
І ця не є виключенням.
Та я вважаю, що ми непогано впоралися.
Тож давайте вип'ємо
за сім'ю МакМаллен.
Переклад субтитрів: Tetiana Skarzhenivska