Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kiitos paljon.
Kiitos. Mukava nähdä teitä. Kiitos, että tulitte.
Miten menee? Hei.
Kiitos paljon. Minä…
Kiitos.
Minä…
Noin vuosi sitten…
Kävelin tyttäreni kanssa koulusta kotiin. Perheemme asuu Brooklynissä.
Siellä on sauhukauppoja, joilla on söpöjä nimiä,
kuten Tupru-Susan -
ja Kyllä, Me Kannabis.
Yhdeksänvuotias Oonani kysyi minulta -
nähtyään yhden liikkeen nimen: "Isä, mitä on hyvä elämä?"
Vastasin, etten tiedä.
"Se ei ole minun juttuni."
Se oli niitä hetkiä, jolloin mietin,
että voisin selittää parhaani mukaan, mitä huumeet ovat.
"Jotkut käyttävät huumeita, ja ne tekevät aivot onnelliseksi,
mutta se on tavallaan feikkiä,
eikä halua olla liian onnellinen, koska sitten on käytettävä enemmän -
ollakseen yhtä onnellinen kuin ekalla kerralla.
Kahdeksannella kerralla on pulassa.
Äiti ja minä käytämme huumeita joskus.
Emme usein, enimmäkseen nuorempana.
Ei iässäsi. Kolme vuotta vanhempana kuin sinä nyt."
Tietysti kerron huumeista tyttärelleni,
mutta kukaan ei kertonut niistä minulle. Vanhempani eivät selittäneet.
Lähimmäksi pääsimme kutosluokalla,
kun DARE-ohjelma oli käynnissä. Se oli 80-lukua.
Se lyhenne merkitsi huumeiden väärinkäytön vastaista koulutusta,
joka tuntui jonkun huumeita käyttävän kirjoittamalta.
"Sanoja on oltava neljä.
'D' on tiedossa.
Paidat menevät painoon maanantaina."
Kampanja oli hyvin paitavetoinen.
Niitä paitoja käyttävät, ironista kyllä, tänäkin päivänä he,
jotka käyttävät huumeita.
Ennen DARE-ohjelmaa en ollut ajatellut käyttää huumeita.
Kun vaihtoehdot oli esitelty, päätin kokeilla niitä huumeita -
tehdäkseni valistuneen päätöksen, koska se kuulosti aika jännältä.
"Luoksesi tulee nuoria." Sanoin: "Jatka." Luonani ei käynyt nuoria.
Se oli jännittävin sosiaalinen edistyminen -
lapsuudessani. "Nuoria tulee luoksesi tarjoamaan metaa,
taikasieniä -
ja enkelipölyä." Mietin: "Enkelipölyä?"
Olin kutosluokalla alttaripoika. "Kokeilen tätä enkelipölyä!
Nousen taivaisiin Herrani Jeesus Kristuksen rinnalle!"
Minulle ei ole vieläkään tarjottu metaa,
eikä enkelipölyä eikä mitään… Siis ei edes kokaiinia.
En ole nähnyt kokaiinia.
Jotkut eivät usko, kun sanon. Teen töitä yökerhoissa.
Kukaan ei ole koskaan ajatellut: "Näytetään Mikelle."
"Miltä minä näytän?"
Niin minut nähdään.
Olin Washington Square Parkissa, ja joku tuntematon käveli edessäni.
Joku toinen sanoi hänelle:
"Takanasi kävelee peitetehtävää suorittava poliisi."
Hän katsoi minua,
katsoin taakseni,
eikä siellä ollut ketään.
Sanoin tälle tuntemattomalle: "Ei."
Niin peitekyttä sanoisi.
En ole käyttänyt huumeita huvin vuoksi.
Yliopistossa ystäväni polttivat pilveä,
mutta minä olin vähiten hauska tupruttelukaveri.
Olin se joka kysyy: "Vihaatteko minua?
Miksi sydämeeni sattuu? Onko minulla riisitauti? Kuka koputtaa?"
Hengailu ei ollut rentoa,
joten välttelin kaikkea sitä.
Reseptilääkkeitä käytän.
En halua, mutta on pakko,
koska minulla on paha unissakävelyhäiriö.
Noin 20 vuotta sitten unissakävelin toisen kerroksen ikkunasta ulos -
La Quinta Innissä Washingtonin Walla Wallassa.
Tämä on tositarina.
Kun niin tekee kerran, se otetaan aina esiin lääkärissä.
Minulla diagnosoitiin 20 vuotta sitten harvinainen behavioraalinen unioireyhtymä.
Olen puhunut siitä niin paljon komediaspesiaaleissani,
että kun lääkiksessä puhutaan unihäiriöistä,
mielenterveyden käsikirjassa behavioraalisen unioireyhtymän esimerkki -
olen minä.
Isäni on lääkäri.
Hän halusi minun menevän lääkikseen, enkä mennyt,
mutta olen siellä.
Periaatteessa opetan.
Mainitsi asian unilääkärilleni pari vuotta sitten.
Sanoin olevani esimerkki.
Hän sanoi, ettei se ole hyvä juttu.
Kysyin, miten niin.
"Löin läpi."
Ongelma on kuulemma se, ettei hän ole täysin varma,
että minulla on juuri se.
Sanoin, että pitää kirjoittaa massamaili,
koska moni tällä pallolla uskoo saaneensa Mike Birbiglian taudin,
eikä Mike Birbiglialla ehkä ole sitä.
Voitteko kuvitella, jos Lou Gehrig -
sanoisi: "Voin itse asiassa aika hyvin.
Taidan pelata taas baseballia."
Ihmiset olisivat olleet raivoissaan.
Aivan. Vertasin itseäni Lou Gehrigiin.
Puhun unissakävelystä,
koska 20 vuotta sitten sain diagnoosini, ja sain klonatsepaamireseptin.
Kävin hiljattain uudella lääkärillä, joka katsoi historiaani -
ja kysyi: "Oletko käyttänyt klonatsepaamia 20 vuotta?"
Sanoin: "Joo." Hän siihen, että: "Selvä". Ja minä olin…
Sitä ei halua kuulla lääkärissä.
Kysyin, huolettaako se. "Tiedätkö sivuvaikutukset?"
Sanoin, etten tiedä.
Niitä ovat masennus, muistinmenetys, huonot motoriset kyvyt…
Sanoin luulleeni sitä persoonallisuudekseni.
Se on outo hetki elämässä,
kun tajuaa, että persoonallisuus on lista sivuvaikutuksia.
Olen tietoinen kaikista arkitoimistani. Joka ilta ennen nukkumaanmenoa,
koska annokseni on 1,5 milligrammaa klonatsepaamia,
rikon pillerin tasan kahtia.
Keiden ei pitäisi tehdä sellaisia tarkkuustehtäviä?
Huonot motoriset taidot omaavien. Koska kun halkaisen pillerin,
pöydällä on klonatsepaamipölyä.
Sitten alkaa masentaa,
itken pölyyn,
ja kyyneleet muodostavat klonatsepaamisorbetin,
josta nuolen -
oletettavasti puoli milligrammaa,
joka ei tosiaan ole puolta.
Miten selitän sen tyttärelleni?
Se on hyvää elämää. Sitä se tosiaan on.
Tuntuu, etten voi selittää niin monia asioita tyttärelleni.
Hän on yhdeksänvuotias, ja tilanne vain vaikeutuu,
koska nuorempana sillä ei ole väliä.
Lapset ovat animoituja riisipusseja, jotka on vain pidettävä elossa.
Taaperoaikana tuli tehtyä monia helppoja koreja.
"Mikä tuo on?" "Se on muna. Olen nero." Mutta…
Eikä vaimoni tiedä kovin paljoa. Hän on runoilija. Minä koomikko.
Yhdessä olemme kuvanveistäjä.
Emme tiedä paljoa.
Olemme lukeneet satoja kirjoja lehdistä.
Emme osaa selittää lehtiä kovin hyvin.
Vuosi sitten tämä asia alkoi käydä minulle selväksi,
koska sain puhelun äidiltäni.
"Isä oli kipeä tällä viikolla,
ja yritin saada hänet menemään lääkäriin, mutta hän ei mennyt.
Eilen hän kaatui kylpyammeessa, soitin ambulanssin,
ja päivystyksessä selvisi, että hän oli saanut aivohalvauksen."
Lopetin puhelun.
Olin yksin makuuhuoneessa.
Menin komerooni, järjestelin tavaroita -
ja aloin itkeä yksin.
Tyttäreni Oona tuli kysymään: "Isä, mikä hätänä?"
"Isoisä sai halvauksen."
Hän kysyi, mikä se on.
Ja silloin tajusin…
En osaa selittää, mikä halvaus on.
Päätin yrittää.
Tiedän ydinkohdat.
"Se on aivovamma. Silloin aivoissa vuotaa verta."
Sitä seurasi paljon vapaata assosiaatiota.
"Aivot vuotavat verta.
En ole varma, missä veri oli,
mutta suonissa kai,
ja ne ovat kaikki siellä -
mutta nyt kaikkialla.
Luulisin.
Tarkoitan, että tavallaan koko kehomme on täynnä verta.
Kehossa on litrakaupalla verta.
Tavallaan vuodamme verta jatkuvasti.
Voisit kysäistä äidiltäsi siitä.
Tai isoisältä. Mutta ei tällä viikolla."
Oona kysyi, paraneeko isoisä Vin.
Sanoin, etten tiedä, että menen käymään siellä illalla.
Illalla ajoin Rhode Islandin Providencen sairaalaan.
Nousin hissillä kahdeksanteen kerrokseen,
aivohalvausyksikköön ja näin isäni, joka on vain varjo itsestään.
Hän ei voinut liikuttaa puolta kehostaan, eikä oikein voinut puhua.
Neurologi saapui ja sanoi: "Vince!
Teemme lannepiston."
Isäni sattuu olemaan eläkkeellä oleva neurologi.
Vaikka hän oli huonossa kunnossa,
hän ehdotti tietynlaista lannepistoa.
Hän sanoi: "Ohjattu lannepisto."
Mikä on vaikuttavaa.
Se on hyvä esimerkki siitä, kuinka hallitseva isäni on.
Katsoin, kuinka puolikuollut neurologi -
neuvoi täysin elävää neurologia,
miten tehdä työnsä.
Se on ylemmän tason miesselittämistä.
Se on kuolleen miehen selittämistä.
Jos termi "miesselittäminen" ei ole tuttu,
silloin mies selittää naiselle jotain, minkä nainen saattaa ymmärtää paremmin -
kuin mies.
En selitä sitä teille. Välitän tiedon.
"Mies-välitän."
Oli järkyttävää nähdä isäni siinä tilassa, koska kun olin lapsi,
näin isäni aina elämää suurempana.
Hän oli melkein kuin mytologinen olento.
Tavallaan halusin olla isäni, koska hän tiesi niin paljon.
Hän oli lääkäri, joka suoritti vapaa-ajallaan lakiopinnot.
Joo.
Niin paljon hän ei halunnut olla isä.
Hän mietti…
Hän mietti, mitä voisi tehdä hetkinä, jolloin voisi olla vanhempi.
Emme olleet hyviä lapsia. Halusimme aina isän,
ja hän halusi uuden tutkinnon.
Tavoitteemme olivat ristiriidassa.
En nähnyt isäni sitä puolta.
Joskus lapsena vieraat tulivat luokseni.
He sanoivat: "Isäsi on loistava lääkäri."
Sanoin "selvä".
Niin Massachusettsin Worcesterissa puhutaan.
"Isäsi on loistava lääkäri."
"Selvä. Hän ei ole isäni."
Hän on isäni. Se oli freudilainen.
En tiedä, onko tuota erikoisjaksossa.
Koko show kertoo isästäni. "Hän ei ole isäni."
"Miksi hän sanoi, ettei se mies ole isänsä?
Tuleeko tästä Chinatownin loppu?"
Hän ei ollut minun…
Hän ei ollut lääkärini.
Joku sanoi hiljattain, kun saatoin Oonaa kotiin,
että pitää huumoristani. Kiitin häntä.
Hän sanoi Oonalle: "Isäsi on loistava koomikko."
Hän sanoi: "Selvä." Tiedättekö?
Sanoin: "Tiedän, mitä tarkoitat."
Kävelimme muutaman korttelin. "Mitä mieltä olet, kun ihmiset sanovat noin?"
Hän sanoi, että se on ajanhukkaa. Minä…
Se oli ilkeintä, mitä minulle on sanottu, ja tunnen Bill Burrin.
Minulle oli harvinaista nähdä isäni lääkärinä.
Muistan kerran… Pelasin jalkapalloa lapsena.
Olin maalivahti. Kerran sukelsin palloon pää edellä,
sain sen, ja vastustajajoukkueen poika potkaisi päätäni…
Tiedän.
…niin kovaa kuin aikoi potkaista palloa.
En tiedä tarinan loppuosaa,
mutta minulle on kerrottu, että pomppasin pystyyn: "Olen kunnossa."
Minua uskottiin ja pysyin pelissä.
Noin varttia myöhemmin haahuilin pois kentältä -
toiselle kentälle.
Joukkuekaverini juoksivat kysymään: "Mike, oletko kunnossa?"
Sanoin sanasta sanaan: "Mitä me edes teemme täällä?"
Isä juoksi kentälle, otti syliinsä, kantoi minut autoon ja ajoi kotiin.
Hän kysyi kysymykset, jotka lääkäri kysyy potilaalta.
"Mikä on toinen nimesi? Mitä kursseja käyt koulussa?"
Mietin, että tätä isä tekee. Asia nousi esiin toisen kerran,
kun kävin Saint Maryn ala-astetta -
Massachusettsin Shrewsburyssa. Perjantaisin oli tiedekerho,
joka on kuin katolisen kirkon mafiaosasto.
Siellä uskotaan, että Jeesus muutti veden viiniksi -
ja myös että oli dinosauruksia.
Joka perjantai eri vanhempi selitti,
miten tiede liittyy hänen työhönsä. Kerran oli isäni vuoro.
Minua jännitti, että mitä hän sanoo.
"Hän ei tiedä tieteestä mitään."
Hän toi mukanaan välineensä,
jotka hän otti esiin yksitellen ja esitteli.
Hän näytti kolmiulotteista mallia aivoista,
selitti aivopuoliskot,
ja kaikki lapset tulivat sanomaan, että isäni on vietävän fiksu.
"Sinulla on fiksuin isä."
Sanoin: "Joo,
minulla on fiksuin isä.
Mutta miksi hän ei ole selittänyt näitä juttuja aiemmin?"
En nähnyt sitä paljon.
Näin isästäni sen, että hän tuli kahdeksan maissa,
istui olkkarin nurkassa lukemassa sotaromaania ja mulkoili.
Silloin tällöin hän raivostui jostain pikku jutusta.
"Missä avaimeni ovat?"
Sitten me lähdimme etsimään niitä.
Vietin koko elämäni etsien niitä avaimia.
Hyppäsin ikkunasta löytääkseni ne avaimet.
Isäni ei pitäisi tuosta vitsistä.
Etsimme avaimia, ja sitten äitini vain rukoili.
Hän rukoili Pyhää Antoniusta.
Olin seitsemän. Ajattelin, ettei se toimi.
"Tarvitsemme konkreettisemman taktiikan."
Jos ette tiedä Pyhää Antoniusta, hän on tavallaan tavaroiden etsijä,
mikä tuntuu tylsältä työltä pyhimykselle.
Koska pyhimykseksi tuleminen on vaikeaa. On tehtävä kolme ihmettä,
jotka on todistettava.
Pyhimyshommissa liikkuu paljon pimeää rahaa.
Moni sanoo nähneensä.
Sitten kanonisoidaan, jos käy tuuri,
ja siitä saa tietää viisi minuuttia ennen kuolemaa.
"Hienoja uutisia! Olet pyhimys!"
Sitä on…
"Viimeinen asia. Etsit kaikkien avaimet." Johon: "Ei!" Ja sitten kuolee.
Olin isän luona sairaalassa maaliskuussa, ja se on kamalaa.
Jos on ollut aivohalvauksen saaneen luona, se on pahinta, mitä voi kuvitella.
Jos olen täysin rehellinen,
se on rauhoittanut häntä.
Älkää tuomitko. Suurin osa vitseistä on teille. Muutama on minulle.
Tämä on selviytymismekanismi. Toivottavasti teillekin.
Suurimman osan ajasta tämä on kamalaa,
mutta silloin tällöin sitä miettii, missä halvaus oli, kun olin viisi.
Tiedättekö?
Lapsuudessani hän meuhkasi avaimistaan.
Nyt hän sanoo: "Avaimet." Ja minä…
En voi sanoa, ettenkö pidä jälkimmäisestä.
Se on hiukkasen kohteliaampaa.
Älkää luovuttako. Hän on isäni. Minulla on lupa.
Olisi outoa, jos kyse olisi isästäsi.
Jos sanoisin, että hänen isänsä sanoo: "Avaimet!"
Sitten teistä Mike olisi ylittänyt rajan.
Kaikkien aikojen perverssein loukkauskoomikko.
"Mike Birbiglian yleisön jäsenten sairaiden vanhempien roustaus!"
Olin isäni kanssa sairaalassa maaliskuussa,
eikä hän voi liikuttaa kasvojaan.
Ymmärrän hänen ilmeensä vain silmiin katsomalla.
Ja ilme -
hänen silmissään -
oli pelko.
Miten selitän sen tyttärelleni?
Se ei ole hyvää elämää.
Muutamaa päivää myöhemmin ajelin kotiin.
Vein tyttäreni ystävän synttäreille sinä viikonloppuna.
Käyn 200-300 lapsen synttäreillä vuodessa.
Se on iso osa elämääni. Minä…
Oonalla on kuusi ystävää. Viime vuonna kävin 235 lapsen synttäreillä.
Synttärijuhlien teollistuminen on karannut käsistä.
Siitä pidän elämässä kaikkein vähiten.
En pidä siitä, koska en pidä tyttäreni ystävistä.
Saanko sanoa niin? En edes tiedä.
Rakastan tytärtäni enemmän kuin mitään muuta.
En pidä hänen ystävistään. En tiedä…
En tiedä, oletteko viettäneet paljon aikaa 9-vuotiaiden kanssa,
joille ette ole sukua.
Se on sietämätöntä sakkia.
Kun olen hänen ystäviensä kanssa, mietin, etten voi mitenkään ymmärtää pedofiliaa.
Älkää, älkää. Sipsutan tämän miinakenttäaiheen halki.
Mietitte nyt, että epäilitte jo aivohalvausaihetta.
Puhun tietenkin kaikista kamalimmista rikoksista,
mutta hänen ystäviensä kanssa mietin, etten ymmärrä, mikä siihen vetää.
Kuka haluaisi viettää aikaa näiden ihmisten kanssa?
He ovat pahimpia ja typerimpiä ihmisiä.
Uskokaa pois. Kerron esimerkkejä. Eli…
Annan esimerkin. Ajamme synttäreille.
Autossa olemme minä ja vaimoni Jenny, tyttäremme Oona,
yksi Oonan ystävä ja ystävän isä.
Isät ovat luusereita. Voimmeko puhua isistä?
En minä, se toinen isä. He eivät ole kuin minä.
Heillä on kuollut katse,
hiljattain alkanut änkytys, he ryntäävät huoneeseen:
"Jos joku kysyy, sanokaa, että etsin kauramaitoa."
Tiedättekö?
He etsivät aina epätoivoisesti alibia rikkomukseen, joka ei ole tuttu.
Yksi isistä oli mukanamme. Rob. Hän on hyvä ystävämme.
Jenny ja minä kutsumme häntä Parsakaali-Robiksi, ja…
Kiitos naurusta.
Meistä se on hauskaa. Parsakaali ei ole nauranut sille.
Olemme kutsuneet häntä siksi satoja kertoja,
mikä taitaa olla kiusaamista.
Autossa olemme minä,
Jenny, Oona, Parsakaali -
ja sitten Parsakaalin poika Arrow, joka on nimi.
Asumme Brooklynissa.
Hän ei ole ainoa tuntemamme Arrow. Tunnemme heitä viinillisen.
Tunnemme -
parvellisen Beauita.
Matkalla synttäreille käymme leipomossa, ja tämä yhdeksänvuotiaissa tekee hulluksi.
Arrow sanoo isälleen: "Isä, en halua 'losmaliini'ciabattaa.
Haluan 'nolmaalia'."
Halusin sanoa: "Arrow,
elämä tarjoilee kaikenlaisia ciabattoja.
Pysyäksesi uskollisena itsellesi odota 'nolmaalia'."
Ostamme "nolmaalia" ciabattaa, lähdemme leipomosta -
paikkaan nimeltä Urban Air, joka on, jos ette tiedä näitä paikkoja,
se on kuin synttärijuhlatehdas.
Se on varasto, jossa on tramppoja, jätskiä -
ja niitä kepukoita, joilla Gladiaattorit mäiskivät toisiaan.
Kun sinne saapuu, on allekirjoitettava lomakkeita,
koska he tietävät, että lapset loukkaantuvat.
Siellä listataan tosi yksityiskohtaisia juttuja.
"Tyttäresi juuttuu pian ruosteisen trampoliinin alle. Mike Birbiglia.
Hän voi hypätä niin korkealle, että pää jää kattoon. Mike Birbiglia.
Hän saattaa oksentaa.
Siivoa se omalla mopilla ja ämpärillä,
jotka voit ostaa liikkeestämme. Mike Birbiglia."
Kun lomakkeita täyttää,
kajareista kuuluu:
"Angelinan synttärit huoneessa 571."
"Joshuan synttärit huoneessa 1310."
Se on kuin helvetin seitsemäs piiri, ja haluan vain mennä kotiin.
Onneksi tyttäremme loukkaantuu melkein heti, ja sanon…
En sano "onneksi" siksi, että toivoisin tätä, vähiten omalle lapselleni,
mutta jos niin käy, niin mieluiten aikaisin,
jotta ehdimme ennen Urban Airin ruuhkaa.
Ajan Jennyn ja Oonan Urban Airista päivystykseen,
ja reitillä voisi olla bussikuljetus. Siellä oli monia tuttuja naamoja.
En ole vakuuttunut, pitäisikö päivystystä olla. Minä vain…
En tiedä, mitä he tekevät.
Paikka perustettiin, koska jollakulla oli paniikkikohtaus,
ja hän huusi: "Tarvitsen hoitoa!"
"Milloin saisi olla?"
"Nyt!"
Joku hyvää tarkoittava ihminen omisti tyhjän rakennuksen,
jonka seinään maalattiin sana "päivystys",
ja siellä joku googlaa hoito-ohjeita.
Siinä kaikki, eikö?
Päivystys on lääketieteen Urban Air.
Neljä viikkoa vuodessa se on halloween-kauppa. Se on varoitusmerkki.
Menemme sisään hämmentyneinä.
Sanomme, että tyttäremme laskeutui huonosti tarmpoliinilla.
Päivystys sanoo, että kannattaa mennä lääkäriin.
"Siksi tulimme tänne."
He sanovat, etteivät tunne lääkäreitä.
Meidät lähetettiin lasten ortopedille.
Hän sanoo, että Oonan pitää mennä röntgeniin.
Oona kysyy minulta, mikä röntgen on.
Päätin yrittää. Sanoin: "No.
Menet koneeseen, jossa säteet -
kulkevat ihosi läpi -
ja katsovat ympärilleen -
ja tutkivat luitasi. Sitten ne palaavat, kai,
enkä tiedä, miten ne osaavat palata,
mutta pidetään peukkuja.
Palkkaamme taiteilijan,
joka piirtää luut sen perusteella,
mitä säteet sanovat.
Se kaikki tapahtuu tuossa huoneessa.
Äiti ja minä odotamme täällä. Emme saa tulla sen toimituksen lähelle.
Se on aivan liian vaarallista.
Siellä on teknikkoja kanssasi. Heillä on luodinkestävät liivit.
Sinulla ei ole sellaista. Älä mieti sitä liikaa. Ja -
olkaa hyvät, kaverit."
Hän oli huolissaan, ja hyvästä syystä,
koska kun lääkäri tuli takaisin,
hän sanoi, että Oona mursi luun jalassaan -
ja jalkaan laitetaan kipsi. Kipsi oli jalassa noin kaksi kuukautta.
Kun tytär murtaa jalkansa, koko perhe yhdessä murtaa jalkansa,
koska on keksittävä jalattomia aktiviteetteja.
"Istutaanko sohvalla tai kihistäänkö kiukusta?"
Oona oli vihainen, koska Arrow hyppäsi eteen trampalla.
Minä olin vihainen Urban Airille. Halusin haastaa Urban Airin oikeuteen.
Sitten muistin allekirjoittamamme paperit,
joissa sanotaan, ettemme haasta heitä oikeuteen.
Lomakkeissa ei mainita sitä, että saanko puhua Urban Airista -
komediashow'n yhteydessä.
Jos sanon tänään Beacon Theatressa:
"Urban Airin ei pitäisi olla yritys," tietäisitte, että se on vitsi.
En näe Urban Airia niin.
Se on loistava yritys, joka vahingoittaa lapsia 365 päivänä vuodessa,
mikä on hauska hyperbola.
Jos sanoisin tänään:
"Aseet eivät tapa ihmisiä. Urban Air tappaa ihmisiä,"
tietäisitte, että se on täydellinen esimerkki satiirista, arvon tuomari.
Urban Air ja päivystys nostivat esiin asioita,
jotka voisin selittää tyttärelleni.
En osaa selittää aivohalvauksia, röntgenkuvia tai huumeita.
Seksi pitää selittää yhä nuoremmille,
koska kaikkien taskussa olevilla laitteilla pääsee käsiksi pornoon.
Nyt meidän pitää selittää myös porno,
josta voin kertoa ranskalaiset viivat,
mutta genretietouteni on heikkoa.
Minua hämmentävät yksinkertaisimmatkin genret, kuten kotitekoinen porno.
Harrastettuani seksiä ajattelen vain: "Ainakaan kukaan ei nähnyt."
En ikinä mieti: "Miten kamera ei käy?
Mennään uudestaan. Tässä menee 40 minuuttia."
Minulle ei pidetty seksipuhetta. Kun olin 12, minulla oli kovat nännit…
Tiedän, ettei se ole seksiä.
Minulla oli kovat nännit.
Niin käy joskus murrosiässä. Sanon "joskus", koska kun keräsin rohkeutta -
kertoa opiskelukämppikselleni, hän nauroi viisi minuuttia putkeen.
Naurun lopussa hän sanoi sanasta sanaan: "Se on vain sinun juttusi."
Kun olin 12, minulla oli kovat nännit, ja olen aina ollut luulosairas,
joten luulin sitä syöväksi.
Jos tunnette luulotautisia, tiedätte, etten liioittele.
En uskonut, että se oli "ehkä" syöpä. Olin varma siitä.
Mietin seuraavia askelia.
Meillä ei ollut päivystystä,
enkä tuntenut lääkäreitä,
paitsi isäni. Niinpä -
eräänä iltana menin olohuoneeseen, jossa isä luki sotaromaaniaan,
ja sanoin hänelle:
"Minulla taitaa olla syöpä."
Hän kysyi, miksi luulen niin.
"Minulla on kovat nännit."
Hän sanoi: "Se ei ole oire."
Käskin katsoa itse ja riisuin paitani.
Isä käveli luokseni -
ja tunnusteli kivikovia nännejäni.
Se oli mukavaa.
Pysykää mukana. Perheessäni ei harrasteta fyysisiä rakkaudenosoituksia.
Emme sano rakastavamme. Emme halaa.
Kun isä hyväili kivikovia nännejäni,
muistan selvästi ajatelleeni: "Se ei ole 'rakastan sinua',
mutta otan sen."
Sitten isäni, tohtori Vince Birbiglia,
kertoi minulle lyhyimmän diagnoosin, jonka olen toistaiseksi saanut.
Hän sanoi: "Ei."
Siihen se keskustelu päättyi.
Sen parempaa seksipuhetta en ikinä saanut.
Emme olleet fyysisesti helliä. Tai no aina silloin tällöin.
Muistan, kun olin viisivuotias,
olin hypotoninen, eli vaarallisen nestehukkainen.
Äiti kertoi tästä.
Ilmeisesti pyörryin, hän laittoi minut autoon -
ja vei päivystykseen.
Hän oli hoitaja ja selitti, että poika on hypotoninen -
ja tarvitsee nesteytystä.
He käskivät täyttää vakuutustiedot.
Hän täytti vakuutuslomakkeita maanisesti,
ja sitten isäni, joka oli siellä töissä, astuu sisään, silmäilee tilannetta -
ja tokaisee: "Laittakaa tuolle penskalle tippa!"
Sen he tekivät,
mikä on outo vahvistus isäni häiriintyneestä luonteesta,
koska se toimi, enkä muista koko juttua.
Äiti kertoi minulle.
Muistan, että jouduin sairaalaan neljäksi päiväksi.
Yhtenä päivänä isäni tuli käymään. Olimme kaksin,
ja hän toi minulle Utelias Vili -nuken.
Se oli näin iso. Pidin sen koko lapsuuteni.
Hän hieroi olkapäätäni -
noin 15 minuuttia.
Se oli niin pieni ele,
ja muistan sen yhä.
Jenny ja minä olemme päinvastaisia tyttäremme kanssa.
Olemme liikaa.
Mikä liikaa onkin, sen saamme tietää, kun hän on aikuinen, koska…
Sanomme rakastavamme, halaamme, rutistamme.
Kävimme hänen balettiesityksessään.
Me vain itkimme yleisössä,
koska se ei ole hänen juttunsa.
Olemme taidealalla. Me aistimme nämä jutut.
On monia varhaisia indikaattoreita.
Me itkimme, koska käytimme tunteihin tuhansia dollareita,
satoja tunteja harjoitusreissuihin, eikä hänestä tule ammattilaista.
Ei, itkimme oikeista syistä.
Juoksin hänen luokseen esityksen jälkeen. Rutistin häntä ja sanoin,
että hän oli fantastinen.
Oona sanoo: "Isä, sanoisit noin,
vaikka en olisikaan fantastinen."
Tiedän.
Minun oli pakko sanoa hänelle, että se on totta.
"Olet parempi logiikassa kuin baletissa."
Jätin lopun sanomatta.
Säästän sitä, kunnes hän täyttää 15 ja sanoo minua roskaksi.
Aion sanoa, että minullakin oli rehellisiä ajatuksia sinusta,
kun olit seitsemän, joita en sanonut kunnioituksesta,
mutta kerroin ne tuntemattomille New Yorkin Beacon Theatressa.
Olemme tunteellisia, mutta pidättelemme tiettyjä asioita.
Minä pidättelen vihaa.
Tunnen vihaa ja pidän sen sisälläni, koska lapsena, kun isäni suuttui,
muistan ajatelleeni, etten ikinä tee niin.
Koska lapset eivät tiedä paljon,
mutta he imevät kaiken itseensä.
Jos on itsekäs, lapset tietävät sen.
Jos on kiltti, he tietävät sen. Muutama kuukausi sitten -
Oona huomasi, että kun olin herännyt, Jenny oli tehnyt minulle letun.
Kuulitte oikein. Vain yhden.
Hän teki minulle letun,
ja sanoin: "Kiitos letusta."
Hän tietää terveydentilani todella hyvin -
ja että minulle oikea määrä lettuja -
on yksi lettu.
Halusin tehdä hänelle jotain mukavaa, koska rakkauskieleni on laskea pisteitä.
Se on myös taputtajien.
Jos et taputa, se on sinunkin ja olet häviöllä.
Et tiennyt koko pelistä.
Viime vuonna Jenny sanoi: "Joskus tuntuu, että lasket pisteitä."
Sanoin: "Oikein." En kainostele sen suhteen.
"Mitä varten luulet keittiön kirjoitustaulun olevan?"
En vain ole huomaamaton. Kunpa olisin.
Jennystä olen avioliittomme kertoja, jota kukaan ei pyytänyt.
Kun tiskaan astioita, sanon: "Tiskaan astiat,
sitten vien jäätelöä vanhemmillesi ja poistan hiukset suihkun viemäristä."
Hän sanoo, ettei kaikkea tarvitse sanoa.
"Sen voi vain tehdä ja sitten se on tehty. Siitä ei tarvitse puhua.
Koska minäkin teen paljon.
En puhu siitä. Teen sen, ja sitten se on tehty."
Sanoin: "Annan siitä viisi pistettä taululle.
Olet kolme pistettä jäljessä. Ei sen väliä."
Pidän kirjaa. En ole ylpeä siitä. En tiedä, miksi. Opinko sen vanhemmiltani?
En osaa olla naimisissa.
Kukaan ei opettanut sitä. Heitän lonkalta joka päivä.
Avioliittoni ei näytä vanhempieni liitolta.
Vanhempani riitelivät jatkuvasti.
Jenny ja minä riitelemme, mutta se on erilaista,
koska Jenny on introvertti.
Riitely introvertin kanssa on hiljaisuuksien tulkitsemista.
Pitää päättää, mihin hiljaisuuteen haluaa sanat.
Kävelimme hakemaan Oonaa, ja Jenny oli hiljainen.
Kysyin, mikä on. "Ei mikään." Se ei ollut ei-mitään.
Kuin tienristeys, jossa pitää päättää, tutkinko asiaa -
vai annanko asian olla.
Tietääkö kukaan?
Olen ollut naimisissa 16 vuotta. En tiedä.
Onko kukaan…
Kuka on ollut naimisissa pitkään? Huutakaa vuodet.
Montako vuotta olet ollut naimisissa?
Kolmekymmentäviisi. -35 vuotta. Onko joku yli sen?
Neljäkymmentä. -40. Entä sinä?
Viisikymmentäseitsemän. -Se on paljon. Tuo… Mikä on nimesi?
Anne?
Mikä on miehesi nimi? -Jan.
Onko miehesi nimi Jan?
Onko nimesi Anne?
Selvä. Ja…
Ymmärsinkö oikein? Anne ja Jan?
Oletteko oikeita ihmisiä? Oletteko…
Anne ja Jan ovat olleet naimisissa 57 vuotta.
Vanhempani ovat muuten olleet naimisissa 60 vuotta.
Liian kauan, vai mitä? Tarkoitan…
Parikymppisenä sanoin äidilleni jotain, mitä olin kantanut vuosia.
"Äiti, jos haluat erota isästä,
se sopisi meille."
Luulin, että hän kiittäisi. Tiedätte kai?
Hän sanoi minulle jotain, mitä en koskaan unohda. Hän sanoi: "Michael,
toisen avioliittoa ei voi ymmärtää."
Onko se totta, Anne?
Onko se totta, Jan?
Anne ja Jan…
Vai "Jan ja Anne"?
Anne ja Jan,
olette tämän yleisön Parsakaali Rob.
Tämä on minusta hauskaa. Teistä varmaan ei ole.
Elämänne on tätä jatkuvasti.
Anne, haluan kysyä neuvoa.
Jos olet tässä tilanteessa ja sanot Janille:
"Mitä ajattelet?" ja hän sanoo: "En mitään," tutkisitko asiaa -
vai antaisitko asian olla?
Tutkisin. -Tutkisit.
Anne käskee tutkia. Ja Jan,
tutkisitko vai antaisitko olla?
Antaisin olla.
Siksi se toimii, hyvät naiset ja herrat.
Siksi Annen ja Janin tarinalla on onnellinen loppu.
Koska -
he ovat öljy ja etikka, joista syntyy onnistunut avioliittosalaatti.
Olen kanssasi, Anne.
Kyllä. Minä tutkin.
On parempi tietää enemmän kuin vähemmän.
Sanoin Jennylle: "Mitä ajattelet?"
Hän sanoi uudelleen: "En mitään."
Sitten heitin keskinopean syötön. Kysyin, että mistä olet tulossa.
Hän sanoi: "Katsoin kotona uutisia, ja sota alkoi masentaa."
Kysyin: "Onko se minun syytäni?"
Sain katolisen kasvatuksen. Mikä vain voi olla syytäni.
On mahdollista, että masturboin niin paljon,
että se aiheutti sodan Lähi-idässä.
Ehkä olen unelmoija, mutta se laulu kertoo melko varmasti siitä.
Isä ei pitäisi tuosta vitsistä.
Isä ei pidä monista vitseistäni, mutta erityisesti ei karkeista -
tai henkilökohtaisista. Hän ei olisi pitänyt -
viiden minuutin kova nänni -jutustani.
Eikä hän pidä poliittisista vitseistä.
Kun olin parikymppinen, kerroin poliittisen vitsin,
ja sitten päädyimme keskustelemaan politiikasta,
ja keskustelu oli jännitteinen.
Olin käymässä hänen luonaan, ja menimme kävelylle -
talon takana olevalle metsäpolulle.
Mitä pidemmälle kävelimme, sitä jännitteisemmäksi keskustelu kävi.
Hän alkoi jopa sanoa ilkeitä kommentteja minusta -
ja sitten minä hänestä.
Palasin autolleni ja sanoin: "Hei hei, isä."
Eikä hän hyvästellyt.
Hän sanoi: "No,
lähdit toiseen suuntaan."
Se oli siinä.
Ajoin kotiin -
ja tunsin ajelehtivani.
Luulin koko elämäni, että tavallaan halusin olla isäni.
Jossain vaiheessa päätin, että haluan hänen olevan minä.
Mutta niin ei ollut äidin kanssa. Olemme olleet läheisiä lapsuudestani asti.
Hän on hyvin uskonnollinen. Kun olin lapsi, olin hyvin uskonnollinen,
koska lapset rakastavat taikuutta.
Ja minä…
Tykkäsin käydä kirkossa, koska pappi sai niin monet naurut -
niin vähällä materiaalilla.
"Matteus, Markus, Luukas ja Johannes-poika."
Seurakunta piti isä Patrickia niin hauskana.
Mietin: "Hän ei ole hauska.
Vitsit eivät huipennu. Hän vain aloittaa ne."
Sanoin: "Päästäkää minut sinne. Antakaa mikki minulle.
Ilmoittakaa minut avoimen alttarin iltaan. Olisin tappavan hyvä.
Ristiinnaulitseva.
Oikeassa kontekstissa ristiinnaulitseva."
Lapsena halusin olla pappi.
Sitten olin alttaripoika, ja vastaus on, että ei, niin ei käynyt minulle.
Varmaan, koska olin puhelias. Näytän sellaiselta.
Olin huono, ja kai luultiin, että jos en osaa sytyttää kynttilöitä,
en osaa käyttää suutani sammuttamiseen.
Ei, tiedän. Joillekin se on liikaa.
Minusta se, mitä ne kasaripapit tekivät oli liikaa.
Vitsini siitä ei ollut läheskään yhtä paha.
Meidän ei pitäisi antaa olla.
Minut kasvatettiin katoliseksi. On vaikea kuvailla ystävilleni nyt,
miten uskonnontäyteinen lapsuuteni oli, mutta se tulee aina välillä esiin.
Jenny ja minä menimme hiljattain Uberilla,
ja eräs virsi palasi mieleeni.
Kaikki sanat. Se virsi menee näin.
Mielessä pidä
Että Jeesus Kristus
Puolestamme kuollut on
Ja kuolleista noussut on
Kaikki ne sanat tulivat suoraan päähäni -
Uberissa matkalla kemmariin.
Tästä uskonnosta ei voi parantua.
Se on uskontojen ikuisuuskemikaali.
Sanoin Jennylle Uberissa: "Tämä virsi tuli mieleeni."
Sitten lauloin sen hänelle kuten teille.
Hän ei nauranut.
Hän oli kivikasvoinen.
Sanoin, että tämä on hauskaa, ja lauloin se kovempaa.
Hän näytti yhä vakavalta.
Sitten hän tekstasi -
kymmenen sentin päässä minusta.
Mietin, että o-ou.
Katsoin puhelintani,
ja Jennyn viestissä luki,
että Uber-kuljettajalla on rukousnauha.
Olen improvisoija.
Sanoin: "Mainitsen virren,
koska se on minulle tärkeä,
ja haluaisin opettaa sen sinulle.
Laula perässä."
Mielessä pidä
Minulla oli rukousnauha lapsena.
Isoäiti antoi sen konfirmaatiossani, kun olin kahdeksan.
Jos rukosnauha ei ole tuttu juttu, ne ovat kuin katolisten helmitaulu.
Nauhan avulla lasketaan rukoukset.
Jos ei tiedä, mikä helmitaulu on, se on kuin laskin.
Kuin katolinen laskin.
Sain sen isoäidiltäni,
ja rukoilin joka ilta ennen nukkumaanmenoa.
Lausuin Ave Mariat, Isä meidän ja Kunnia isälle.
Ja koko lapsuuteni, tietoisuuteni -
oli minä ja Jumala.
Jossain vaiheessa -
olin vain minä.
Toukokuussa kävin isän luona sairaalassa äitini kanssa.
Hän rukoili, minä en.
Olin tavallaan taustatanssija, jos ymmärrätte.
Tiedätte te. Olin tilanteessa mukana "kyllä, ja" -periaatteella.
Äiti rukoili, koska isän tila oli heikentynyt.
Hän ei pystynyt liikkumaan, ja vatsassa oli tukos, joka paheni niin paljon,
että hänen kurkkuunsa piti laittaa letku, jolla neste ja kaasu imettiin pois,
ja isä kärsi.
Hänen vatsansa oli turvonnut noin 12 senttiä.
Hän sanoi minulle: "Michael, minä kuolen."
Minä sanoin: "Isä, en usko, että kuolet."
Mutta en tiennyt.
Seuraavana aamuna sain puhelun koomikko Jim Gaffiganilta,
joka on vanha tuttuni, mutta hän puhui eri sävyyn.
"Hei, paavi Franciscus -
haluaa tavata koomikkoja.
Ilmeisesti olet listalla ja minä olen listalla,
ja en tiedä, mutta aion mennä sinne."
Yllätyin. Kysyin:
"Tietääkö paavi, että jos hän kutsuu koomikoita luokseen,
he luultavasti puhuvat siitä lavalla?"
Jim vastasi:
"Hänen täytyy tietää.
Ehkä voit vähentää ahdistelujuttuja."
Ajattelin, teen niin, kun he tekevät niin.
Sinä ensin, katolinen kirkko.
Älkää taputtako, koska sitten tämä on mielenosoitus.
Vaistoni käski vastata ei, koska vuosien ajan -
vanhempani ovat kannustaneet minua ja Jennyä viemään Oonan kirkkoon,
emmekä ole menneet.
Ei, koska olemme uskonnonvastaisia,
vaan koska jos jollain paikalla on sellainen historia…
Jos Brooklynissä olisi Whole Foods,
jossa olisi ahdisteltu usein, emme kävisi siellä enää ostoksilla.
Vaikka niin kävisi vain joskus.
Ajattelisin, että siinä menee rajani. Joskus on mielestäni liikaa.
Halusin kieltäytyä. Olin isäni luona sairaalassa -
ja sanoin, että minut kutsuttiin paavin luo.
Hänen ilmeensä kirkastui kuin Justus-vaarin Jali ja suklaatehtaassa.
Silloin tajusin, että lähden Vatikaaniin tapaamaan paavia.
Hankin lentoliput minulle, Jennylle ja Oonalle kesäkuussa,
ja lennämme Roomaan.
Kävelemme Vatikaanissa, ja se oli yllättävän tunteellista,
koska se on upea paikka,
ja sitten selitin sitä Oonalle.
"Tämä on uskonto, jossa minut kasvatettiin.
MJ-isoäiti uskoo tähän,
minä uskon osaan tästä,
ja suuri osa tästä taiteesta varastettiin,
eikä taidetta pitäisi varastaa, mutta jos varastaa, älä palauta sitä."
Se on Vatikaanin opetus. Jos varastat, varasta isosti.
Älä palauta mitään.
Sitten Oona kysyi kysymyksen, joka yllätti minut.
"Isä,
kuka Jeesus on?"
Ajattelin, että tämä on iso virhe tyttäreni kasvatuksessa.
Koska hän tietää paljon.
Kreikkalaiset ja roomalaiset jumalat, egyptiläiset, muinaisnorjalaiset jumalat…
Olen jotenkin hypännyt Jeesuksen yli. Yritin pitää pikakurssin.
"2000 vuotta sitten yksi tyyppi käveli ympäriinsä kuin Jumala,
mutta hän oli myös Jumalan poika. Hänellä oli kultti,
hyvää tarkoittava kultti, ja…"
Se ei edes ole kiistanalaista.
Jos Jeesus olisi lavalla kanssani, hän sanoisi, että kultissa oli 12 henkeä,
korkeintaan seitkyt.
Hän olisi hämmentynein siitä, miten kristinuskon kävi.
"En mitä tätä tarkoittanut.
Olen enemmänkin David Blanen ja ruokajonon risteytys."
Se oli hyvää tarkoittava kultti, enkä loukkaa kultteja.
Loukkaan vähän kultteja.
En tue kultteja, mutta sen sanon, että Jenny ja minä jäämme koukkuun -
kultteja käsitteleviin dokumentteihin.
Etenkin ykkösjaksoon,
koska niissä syödään yhdessä ja kuljetaan kimppakyydeillä.
Mietimme aina, että juttuhan toimii.
Etsimme paikkaa Google Mapsista.
Toinen jakso on synkkä.
Pitäisi harrastaa seksiä johtajan kanssa.
Pohdin aina, kuinka usein. Tiedättekö?
"Teitä on 100. Kuinka usein sitä on edes vuorossa?
Kerran kuussa? Joka kolmas kuukausi? Tiedättekö, mitä teen -
joka kolmas kuu, mikä on pahempaa kuin seksi johtajan kanssa?
Laita kalenteriin."
Se on avain hyvään avioliittoon.
Se pitää laittaa kalenteriin. Joskus harrastan seksiä johtajan kanssa.
Joskus Jenny harrastaa seksiä johtajan kanssa.
Joskus harrastan seksiä Jennyn kanssa ja kutsun häntä johtajaksi. Se lasketaan.
Pitää varoa äänensävyäni, kun puhun kulteista,
koska sain hiljattain mailin show'ssani käyneeltä.
"Nautin esityksestä, mutta tiedoksi,
että jos liitytte kulttiin, Jenny harrastaisi seksiä johtajan kanssa -
useammin kuin sinä."
Se sai minut hätääntymään, koska mietin, että miten huonosti huumorini välittyy,
jos joku lähtee esityksestäni -
ja ajattelee, että voisin liittyä kulttiin -
ja että jos liityisin johonkin kulttiin, en tietäisi,
että Jenny harrastaisi seksiä johtajan kanssa -
minua useammin.
Haluan käyttää tämän hetken ja huomauttaa,
että jotkut jutuistani ovat vitsejä.
Pointti on se, että olen Roomassa perheeni kanssa.
Kaikkialla Roomassa -
on kauniita kappeleita ja Jeesuksen patsaita -
ja maalauksia, niin paljon, että kysyin oppaaltamme:
"Kävikö hän täällä?
Koska tiedän, ettei käynyt. Kävin katoliset koulut,
mutta tuntuu, että väitätte, että Jeesus kävi täällä."
Rooma tavallaan syyllistyy alkuperäiseen kulttuurin omimiseen.
Koska Jeesus ei saanut Rooman hauskoja juttuja.
Hän ei saanut pizzaa ja pastaa.
Hän ei saanut sanoa "Mamma mia" kavereidensa kanssa.
Hän tietää Roomasta sen,
että roomalaiset tulivat hänen kulttiinsa Jerusalemissa -
ja sanoivat: "Pidämme siitä, mitä teet.
Mahtava tarina. Klassinen rääsyistä rääsyihin -keissi.
Tarina olisi vakuuttavampi, jos päähenkilö kuolisi."
Tiedän. Minäkään en ole tyytyväinen.
Sitten he tappoivat hänet, mikä on todella surullista,
mutta perverssimpää on se, että he tappoivat -
ja myivät sitten maalauksia itsestään tappamassa häntä -
vallatakseen puolet maailmasta.
Kuin jos John Wilkes Boothin perhe myisi Lincoln-lelupalikoita.
Selitin tämän paaville, ja hänestä se oli hauskaa,
mutta hän ei puhu englantia, joten kuka tietää.
Emme esiintyneet paaville,
mikä oli menetetty tilaisuus, koska paikalla oli huikeita koomikoita.
Siellä oli Chris Rock, Stephen Colbert, Conan O'Brien,
David Sedaris, kaikki he, ja minä.
Ymmärrän muuten olevani sen listan lopussa.
Minulle soitettiin toukokuussa kesäkuun reissusta.
Olen melko varma, että oli huhtikuun lista, josta osa kieltäytyi,
ja sitten paavi googlaili "koomikoita" Dellin läppärillään…
Hänen sukunimensä on Bergoglio ja omani on Birbiglia,
ja hän tuumasi: "Hän on Birbiglia. Minä olen Bergoglio.
Kauan kadoksissa ollut serkkuni!"
Hän ei puhu noin. Minä…
Hän ei ole italialainen. Hän on Buenos Airesista.
Komediayhteisö ei ole sopinut vielä paavin aksenttia,
joten kunnes niin käy:
"Mamma mia! Minä olen paavi!
Teemme pizzaa eukaristialla!"
Isä ei tykkäisi tästäkään vitsistä.
Emme esiintyneet paaville.
Paavi puhui meille,
koomikoille,
komediasta.
Se on hyvä esimerkki vallan korruptoinnista.
Jos pääsee siihen vaiheeseen, että on niin hyvä pappi,
että kutsuu Chris Rockin luokseen -
ja kertoo Rockille komediasta…
Kuin jos pölähtäisin NASAan ja sanoisin: "Pari ajatusta raketeista.
Rakennetaan ne niin, että lennämme niiden sisällä,
ei ulkona, kuten sarjakuvissa.
Siihen päättyy puheeni raketeista.
Pussatkaa nyt vihkisormustani." Kaikki sanoisivat: "Se on hikinen."
Paavi puhui meille komediasta.
Jos ette tiedä, tämä paavi, paavi Franciscus, on aika hyvä,
mutta vain verrattuna muihin paaveihin.
Jos hänet tapaisi juhlissa, häntä pitäisi ärsyttävänä.
Muihin paaveihin verrattuna uskomaton.
Hän kutsui meidät Apostoliseen palatsiin -
ja piti puheen huumorista.
Se kesti noin 40 minuuttia, mutta kirjoitin muistiin lempikohtani.
Nämä todella ovat lempikohtani. Se oli italiaksi, mutta saimme käännöksen.
"Rakkaat ystävät, synkkien uutisten keskellä,
koska olemme monenlaisten hätätilanteiden keskellä,
teillä on voima levittää hymyjä.
Olette niitä harvoja, jotka osaavat puhua ihmisille -
eri sukupolvista ja kulttuureista." Suloista. Ystävällistä paavipuhetta.
Hän sanoo: "Raamatun mukaan…" Tässä kohtaa putosin kelkasta.
"…maailman alussa, kun kaikki luotiin, jumalallinen viisaus loi taidemuotonne -
Jumalan itsensä hyödyksi, joka oli historian ensimmäinen katsoja."
Se on outo käsite, joka on ärsyttänyt ala-asteelta lähtien.
Koska historian katsojasta puhuttiin,
kun olin lapsi. "Jumala katselee sinua -
kaikkina aikoina." Otin sen kirjaimellisesti. Olin seitsemän.
Ajattelin, että hän seuraa Chevy Malibulla,
että mitä Mike Birbiglia puuhaa.
"Hän piilottaa pornoa metsään. Hän ei saa tyttöystävää ennen kuin on 20."
Se ennustus toteutui, joten ehkä Jumala on olemassa.
Se mielikuva oli mielessäni läpi lapsuuteni.
Aloin masturboida 15-vuotiaana. Oletin, että Jumala katselee sitäkin.
Huijasin kameralle, koska…
Jos hän katsoisi silloin, hän ajattelisi, että on nähnyt monia 15-vuotiaita,
mutta tämä poika on hyvä. "Hänestä on ehkä ammattilaiseksi."
Olenkin. Eli loppu on onnellinen.
Ei oikeasti, mutta… Okei. Sitten paavi sanoi:
"Mieleeni muistuu Ensimmäinen Mooseksen kirja,
kun Jumala lupasi Aabrahamille pojan.
Hän ja vaimo Sarah olivat vanhoja ja lapsettomia." Sarah oli 23.
"Sarah tuli raskaaksi ja synnytti pojan vanhana." Hän oli 24.
"Sarah sanoi. 'Jumala antoi minulle naurun.'
Siksi poika sai nimen Iisak, mikä tarkoittaa 'hän nauraa'."
Lopuksi hän sanoi: "Muistakaa tämä.
Kun nostatte tietävän hymyn yhdenkin katsojan huulille,
saatte myös Jumalan hymyilemään."
Se oli kivaa. Sitten hän antoi meille rukousnauhat.
Hän antoi jokaiselle pienen vihreän rukousnauhapussin, jonka siunasi.
Annoin sen vanhemmilleni heinäkuussa.
Isäni täytti 84 vuotta.
Minä, äitini, veljeni Joe,
siskoni Jean ja Patty ja kaikki meidän lapsemme,
isän kuusi lastenlasta,
olimme isän ympärillä, ja annoin rukousnauhan hänelle.
Hän ilahtui.
Äiti sanoi: "Michael, Jumala kutsui sinut."
Haluan teidän tietävän…
En usko, että Jumala kutsui minua.
Kun hän sanoi niin, halusin sanoa "Ei.
Jim Gaffigan kutsui minut,
jonka Stephen Colbert kutsui,
jonka Jumala ehkä kutsui."
Mutta kun vuosi on ollut sellainen kuin vanhemmillani,
huomasin sanovani: "Kyllä.
Jumala kutsui minut."
Söimme isän kakun,
ja kaikki lähtivät kotiin.
Seisoin isäni vieressä. Hän makasi sängyssä,
ja puhuin hänelle. Hän pystyy puhumaan,
mutta ei muista viimeisestä vuodesta mitään.
Kysyin kysymyksiä vanhoista tapahtumista.
Hän syntyi vuonna 1940 Brooklynin Bushwickissa.
Kysyin: "Kun olit nuori, palasivatko perheenjäsenesi toisesta maailmansodasta?"
"Joo, Charlie-setä, Joe-setä ja Tony-setä -
palasivat ja kertoivat hurjia tarinoita siitä,
miten heidät melkein tapettiin."
Kysyin: "Kutsuttiinko sinut Vietnamiin?"
Hän sanoi: "Joo, mutta koska olin lääkäri,
minut sijoitettiin tukikohtaan Texasissa,
jossa äitisi ja minä tapasimme ystäviä, jotka pitäisimme lopun ikämme."
Kysyin: "Mikä oli osoitteesi lapsena Bushwickissä?"
Hän kertoi, ja laitoin sen puhelimeeni.
Piirsin viivan isäni lapsuuskodin -
ja pojantyttönsä Oonan lapsuuskodin välille.
Välimatka oli noin 6,5 kilometriä. Näytin isälle -
ja ajattelin, miksei isä ole kertonut aiemmin.
Sitten ajattelin: "Miten en ole kysynyt?"
Isä alkoi väsyä, eikä jaksanut enää puhua.
Olin hänen kanssaan -
ja halusin olla tukena.
Koska kun vanhempi on käynyt läpi sen, mitä isäni,
ei tiedä, montako kertaa hänet vielä saa nähdä.
Niinpä hieroin hänen olkapäätään,
ja hänen silmistään näki, että hän nautti siitä.
Suupielet nousivat hieman.
Niinpä hieroin hänen olkapäätään noin 15 minuuttia.
Tunsin olevani yhtä lähellä isääni -
kuin lapsena, kun hän toi minulle Utelias Vili -nuken sairaalaan -
ja kun olin 12 ja hän hyväili kivikovia nännejäni.
Seuraavana aamuna ajoin Jennyn ja Oonan kotiin New Yorkiin.
Muutamaa päivää myöhemmin saatoin Oonaa koulusta kotiin -
ja mietin: "Siinä kaikki, mitä voin opettaa tyttärelleni.
Emme koskaan tiedä kaikkea.
Olemme kaikki usein väärässä.
Ehkä pienet ystävälliset teot on kaikki, mitä meillä on.
Ja ehkä -
se on hyvää elämää."
Kiitos paljon!
Kiitos, kun tulitte!
OONA-TYTTÄRELLE JA VINCE-ISÄLLE
ERITYISKIITOS RED HEARSELLE MUSIIKISTA
ERITYISKIITOS PAAVI FRANCISCUKSELLE 1936-2025
Tekstitys: Eveliina Paranko