Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Heather?
VUIT MESOS ABANS
- Amy! - Sí?
- Amy, hem de marxar. - Ja vinc.
Estic bé, sí.
No passa res.
Sí que passa. No podem perdre el tren.
Per què correm?
Ràpid, va!
- Tan tard anem? - Sí!
- Tens el meu passaport? - Que sí, Amy.
L'agafarem a temps. Tranquil·les.
- Amy, pots? - Sí.
- Vinga, va. - Vinc.
- De pressa! - Que sí!
Vaig fent la cua. Teniu els passaports, oi?
Merda.
- Ves a la porta. - Entesos.
Ai, mare.
- D'un pèl. - Vinga, va.
Ja vinc.
- Mi-te'l amb la guitarra. - Quina son.
Fa temps que busco un sentiment.
I et vas llançar als meus braços.
Hi haurà vagó restaurant?
Et trobaré...
VISITAR CANALS I MOLINS
Va, Amy. Som-hi!
Fes-me lloc, Heather.
LOUVRE - CAMPS ELISIS - TORRE EIFFEL
ÚLTIMA PARADA: BARCELONA!
Saps que et trobaré.
T'ho beuràs o què?
Endavant.
Tota teva.
FINAL DEL VIATGE CURS DE VI
No vull barrejar.
Jo sí?
AMY I HEATHER TORNEN A CASA!
Aviam... Arribem a les cinc del matí.
Uf, quina mandra.
I les nits en blanc a la uni?
Era jove. Una nena petita, de fet.
- Noies. - Fa un mes. Quins temps aquells.
M'està mirant.
Qui?
Aquell d'allà.
- Puc mirar? - Molt subtilment, veig.
Abaixa les mans. No et giris, que et veurà.
Ja gairebé he acabat...
el nostre itinerari.
- L'itinerari no. - Vas dir que no el faries.
Et vaig dir que ens deixéssim fluir.
- No cal un pla. - No volem.
Deies aquest?
No ho volem tot acotat.
- És només la idea... - Que no.
On vas?
Compte, eh?
Salut.
Fins ara.
Se n'acaba de...?
Jo vinc pel menjar. Tu, per les vistes.
I ella, per superar el seu ex cabronàs i infidel.
- Exacte. - Bé que fa.
- Sí, senyora. - Per l'Amy.
Per l'Amy.
Abans que t'adormis, quant temps voldràs passar al mercat?
Una hora? O hora i mitja?
Apa.
Bé, jo estic morta. Em poso a clapar.
Hola, perdona. M'ho pots aguantar?
- És clar. - Gràcies.
Gràcies.
Ei, viatgera. Contenta de tornar a casa?
Papa! Sembla mentida que s'acabi.
Però sí. I nerviosa per la feina.
EL SOL TAMBÉ S'AIXECA
No puc dormir. Ha sigut mala idea.
El teu llit de MacGyver no mola?
Una mica dur, per a mi.
I tu?
No puc apagar el cervell.
Té sentit.
El sol també s'aixeca? Que original...
llegir-se'l a Espanya, no?
Et sembla malament?
No. Pensava que a les dones ja no us agradava en Hemingway.
Ens pot agradar qui vulguem.
Crec que era tan captivador com problemàtic.
Per això es devia casar tres cops.
SOPAR "ELS 4 GATS" DEMÀ, 13:30
Que bé que el calendari t'interrompi la lectura.
Diria que tu m'has interromput primer.
També tens queixes de ser multitasques?
Ja ens coneixíem?
M'encanta.
Molestar desconeguts?
Em dic Jack. I tu...?
Heather.
Encantat, Heather.
Ja no som desconeguts.
Ja no ho som pas.
Digue'm, Heather: què hi fas, al tren nocturn a Barcelona?
Doncs mira, vaig a Barcelona.
Aniràs marcant els llocs de la Lonely Planet?
No.
És mentida.
Sí.
- Com ho has sabut? - Ho noto.
I tu què hi fas, en un tren cap a Barcelona?
Volia fer una mica de lectura.
Què llegeixes?
T'encantarà.
I una merda.
Quines ganes tenia d'ensenyar-t'ho, quan he vist què llegies.
Bé, doncs...
- Ja ens veurem. - Molt bé.
- Adeu. - Bona nit.
Et distreu?
Sí.
Doncs així.
Ho teniu tot? El passaport?
Crec que sí.
On és l'Amy?
És clar. Mare meva.
Amy, corre! La Heather et jutja!
- Però fot-li! - No vull fer tard.
Ei.
Jack.
- Connie. - Soc qui la va estar empipant.
Sí, ja et vaig veure estirat allà dalt.
Molt bona idea.
Soc un noi llest.
Ja vindran després. Som-hi.
Quina alçada fas, per cert?
1,68. Per què?
És l'alçada perfecta.
Les trapezistes fan això o menys.
Com les bales humanes, que disparen des dels canons.
- Però què dius? - És veritat.
És el primer que et pregunten al circ.
- Hi has treballat mai? - Sí.
- Adeu. - Què dius ara?
Vaig fugir de casa per entrar al circ.
Se't nota que menteixes.
- El Viktor està molt bo, és molt britànic... - Ahà.
...i ens ha convidat a una festa.
És un lloc flipant en un magatzem, Incendio.
Perfecte, però recordeu que tenim sopar
a Els 4 Gats, i és molt difícil reservar.
Molt bé, mama. Podem sortir després?
Sí, i tant. Després sí.
- Però no ens ho podem perdre. - Entesos.
- Molt bé. - Hola.
- Amy. - Hola. Jack.
Quin rellotge.
T'agrada?
Sí.
Vinga.
Ha sigut un plaer.
Ja ens veurem pel circ.
És clar.
- Per aquí. - Som-hi.
Resulta que la Sagrada Família està en construcció des de fa un segle.
Què passaria si...?
En Gaudí sabia que no l'acabaria en vida.
- Està enterrat aquí. - Mola.
Va morir atropellat per un tramvia. El van enterrar aquí.
La torre central hauria de fer 168 metres,
un metre menys que Montjuïc...
- Els he fet la postal de Nadal. - Allà.
- No us ho creureu... - Abans, parla'm del noi
que sortia amb nosaltres de l'estació.
Perquè semblava que teníeu un rotllo especial.
- Res de rotllos. Connie. - Connie.
- Digue-li, Connie. - Una mica sí.
Ostres, mireu les bombolles!
Són bombolles.
Fem-nos una foto. Va, vine, que ens...
Molt bé, us faig la foto.
Mira que xulo. Amy, ho veus?
Hola. Ho puc provar?
Va, tu primer.
A veure...
- Has fet tard! - Va, corre!
Els n'hem de dur, d'això.
Uau, moltes gràcies.
- Salut! - Salut!
Mare meva!
Amy, quina passada.
Ja us ho deia!
El Viktor vindrà, hem quedat aquí.
Que ve. Ve cap aquí.
- Ei, hola. - Hola.
Hola.
- És en Raef. - Ralph?
- Raef. - Ralph?
- Raef. - Ray.
Digue'm com vulguis.
- Connie. - I jo Amy.
- Hola. - Heather.
Heather. Hola.
Hola.
- Voleu una cervesa? Sí? - Sí.
- Sí! - Va.
- Vaig a buscar-ne. - T'ajudo.
- Perfecte. - Ara torno.
Segura?
El Viktor acaba d'arribar. Ara vinc.
Digue-li que vingui, va.
Vaig a buscar-lo.
Però tornaràs?
No. Però ets la bomba i t'estimo. Gaudeix!
- Però... - Adeu!
- Ens apartem dels altaveus? - Com?
Que si ens allunyem dels altaveus. No se sent res.
No se sent.
Però tornaran aquí.
Tens mòbil, no?
Ja les trobarem. Vinga.
- Ets de Nova Zelanda? - Sí.
I, de tots els locals i magatzems de Barcelona, has triat...?
He vingut per veure't.
- Ah, sí? - Sí.
He sentit que l'Amy us ho explicava.
He suposat que hi series.
Molt bé.
I has estat viatjant?
És la millor manera de viure. Anar veient què passa.
Anar fluint, no?
Sí, i m'encanta.
- De debò? - Sí.
- Doncs a mi m'estressa. - Què dius?
Per què?
No ho sé. M'agrada saber què vindrà.
- Ja. - Tu a què...?
Tens feina? Com t'ho fas per...?
Intento no treballar.
Vaig fent feinetes aquí i allà.
Com què?
He netejat merda dels vaixells a Marsella.
També he pencat en un supermercat, he netejat cotxes, he...
ajudat un mèdium.
- Moltes coses. - Un mèdium?
Sí.
- Però... - Gent increïble.
I tu, què? Què fas?
Doncs soc de Texas.
- Bé. - De tota la vida.
I he estudiat a Boston,
on he conegut l'Amy i la Connie.
I a l'agost em mudaré a Nova York per començar una nova feina.
I de què és la feina?
És en un banc.
- Guai. - Bé...
Si tu prefereixes el caos...
i treure merda de les cobertes, genial.
Exacte.
Algú em va dir, no recordo ben bé qui,
que la compatibilitat d'una parella
és més forta quan les dues persones són molt diferents.
Oposades, que no comparteixen els mateixos interessos.
No vull dir que tu i jo...
De fet, ens hauríem de casar.
Una conversa ben estranya, per ser de festa.
Sí.
Per fi et trobem!
Ei.
- Hola. - Què feu?
- Ara ja podeu parlar normal. - Sí.
- Mola. - Sí.
Heu vist l'Amy?
No em puc creure que hagi marxat amb el Viktor.
Sí, és la cosa més d'Amy que podria haver fet.
Doncs sí, tens raó.
I tu què?
Amb el Ray?
Sí. No, però crec que es diu Raef.
Raef és un nom pèssim. No pot ser.
Crec que en Jack ha dit que acabava amb efa.
- Ray. - Sí?
No res. Ho veus? Sempre tinc raó.
En tot cas, crec que me'n vaig al seu hotel.
- Ah, sí? - Sí.
Estaràs bé?
- Sí. - T'acompanyarà?
Me'n sortiré.
- Sí, te'n sortiràs. - L'hostal no és...
- És molt a prop. Me'n sortiré. - Molt bé, perfecte.
- T'estimo. - I jo a tu.
Avisa'm, entesos?
- En fi, ha sigut un plaer. - Bona nit.
- Adeu. - A reveure.
Doncs sembla que et prova bé la vida viatgera.
Això em recorda per què et volia veure. Hemingway.
Què li passa?
T'has equivocat. No es va casar tres cops, sinó quatre.
Ho he cercat.
Espera. Em volies veure per dir-me que m'he equivocat?
No era tant per retreure-t'ho, sinó per la Mary Welsh.
Que deu ser la quarta dona, no?
Sí, en Hemingway va beure,
enganyar i rondinar en els primers tres matrimonis.
I va acabar amb la Mary Welsh els seus últims quinze anys de vida.
Ella va viure la pitjor part. Va guanyar el Pulitzer,
però va tenir accidents de cotxe, d'avió, i empitjorava.
Va tenir depressió. I un dia es va suïcidar.
Al seu rebedor.
Flipa. Va estar allà fins al final.
Mereix no ser oblidada.
No tornaré a oblidar la Mary Welsh Hemingway. Mai més.
Ei.
Ho veus?
El què? La torre?
- Sí. - Què he de veure?
- Vine. - D'acord.
El meu besavi va ser aquí als anys 40.
- Aquí? - I va pujar al telefèric.
Allò d'allà?
Som-hi.
- Però està tancat. - Sí.
Encara millor. De franc.
Hòstia.
Coi, Jack. N'estàs segur, d'això?
- Va, som-hi. - Què he de fer? Jo no em colo als llocs.
Així.
Segur que no ens detindran?
- Detenir-nos? - Sí.
No ens detindran, tranqui.
Podem tenir problemes?
No ho sé.
Deu estar tancat. No podrem...
Quina passada. Mira.
Es veu la Sagrada Família des d'aquí.
- On? - Allà. Veus la llum?
Saps que la van començar a construir el 1882?
Hi ha un dibuix de l'església al diari del meu besavi.
Va lluitar a la Segona Guerra Mundial.
En acabar, es va quedar per Europa.
Va anar omplint el diari amb tots els llocs que anava visitant.
I ara el tinc jo.
Intento tornar a tots els llocs dels quals parla.
És una manera bonica d'homenatjar-lo.
Sí.
Com es deia?
- Russell. - Russell?
Sí.
Mola, aquesta nit.
No era a la meva llista de coses.
L'Amy i la Connie no s'ho creuran.
Suposo que no.
Jack.
No fotis.
Ostres.
Hi ha gent allà?
Què fem ara?
Improvisar.
- No. - No ho entens.
Ens hem quedat atrapats aquí.
Tota la nit. On éreu?
- Trucaré a la policia. - Ens havíem de...
- Som-hi. - Ai, mare.
Heather.
Li vaig dir que quedàvem a un quart de deu. Connie!
No contesta.
Doncs agafeu el tren més tard.
És el que farem si no ve.
El cabró m'ho ha robat tot!
- Com? - El passaport, la pasta
i la jaqueta bonica de la botiga de Bushwick.
- Tot! - El Viktor?
Sí, em va dir que l'àcid
seria una flipada i passaríem la millor nit de la vida.
Quin mal foten les sabates.
Hòstia, i tu estàs bé?
Sí, jo sí. Només flipava en colors
i era al Parc Güell i no hi veia una merda.
Els mosaics cantaven i, quan l'he buscat,
se n'havia anat amb totes les meves coses.
Però estàs bé? Podem avisar la policia.
No, estic bé, només...
No ha passat res del tot greu.
- Que et robin és greu! - Sí, però res greu de debò.
No vull fer un numeret. Em sento estúpida.
Heather, em sap greu. No volia muntar això.
El més important és que estàs bé.
Anirem a l'ambaixada, et donaran un passaport i avall.
O...
Amy, on has dit que era la festa?
Sí que recordo aquesta estàtua.
Per tant, això era al darrere.
I jo crec que...
devem haver caminat per aquí i...
- Mireu! És allà! - Aquella?
Viktor!
- Ei! - Viktor!
- Viktor, cabronàs! - Hi ha algú?
- Hola? - Ei!
- Hola!
- Ei! - Mare meva.
Heu fet una festa aquesta nit?
Et conec.
Ets la que ha cantat.
- Ah, sí? - Sí.
Puccini. Ostres, tu.
Ho has fet davant de tota la plaça. Ha sigut màgic.
Una passada. Una veu angelical.
No recordo haver-ho fet, però gràcies.
De res.
L'Amy canta òpera?
Sí.
Ens pots ajudar a trobar un paio? Es diu Viktor.
Un moment.
Ja vinc.
Hòstia, tu.
Viktor, em tornes les coses?
Com dius?
M'ho has robat tot! Torna-m'ho!
No tinc res teu.
M'has pres el passaport, la jaqueta, la cartera, la bossa, el mòbil...
No tinc res teu, amor.
- Truques a la policia? - Sí.
Vols el telèfon? Us puc ajudar.
Truqueu a la policia, de debò?
Molt bé. A veure... Potser, potser,
he acabat amb les teves coses per accident.
- Potser? - Potser. Ho vaig a mirar.
Us podeu esperar aquí. Pots treure el peu de la porta?
- Treu el peu. - Podem passar?
Merda!
Hòstia! Estàs bé?
- Vine aquí, malparit! - Ai, Déu!
Merda!
- Estàs bé? - Sí.
Estàs bé? On és?
Atrapeu-lo!
Aparteu-vos!
Trobeu res?
La jaqueta! Heu trobat el passaport?
Mira a veure... Déu-n'hi-do.
- On és el passaport? - Són molts calés.
- Mare meva. - No ens rendim.
És per aquí?
- L'has...? - Oh, i tant.
- Sí! Visca! - Molt bé!
I si allargueu el viatge i fem una aventureta?
Però deu ser d'algú... És robat.
Però els ha robat ell.
- No treu que sigui delicte. - Així s'anul·la.
Exacte.
Va.
De conya. A gaudir-ho!
Segura?
A la merda.
Ei. Dec tenir uns 4.000 o 5.000 a la butxaca.
- Tant? - Sí.
- Què voleu fer? - És il·legal?
- Va, som-hi. - Podem fer el que ens roti!
Som-hi.
Va.
- On anem? - Sabia que m'ho preguntaries.
Només vull saber com saps on anem.
Com ho saps?
- M'encanta que t'empipi no saber-ho. - No m'empipa.
- Una miqueta. - És que...
No, només és curiositat.
Jo crec que mai sabem on anem, de fet.
Estàs bé?
Mira, t'han robat i ara som aquí.
Gràcies per recordar-m'ho.
No, gràcies a tu!
Mira com ha sortit de bé el dia.
Fixa't on som.
Està bé, Amy. Tot va bé.
Has convertit un dia de merda en el millor possible.
- Anem en un descapotable. - Ho sé.
És l'únic que tenien. Gràcies a tu.
Un de vermell.
Sí, de color cirera.
Vermell cirera.
Moltes gràcies.
Mira les flors.
Ostres, veieu que bonic?
- Uau! - Flipa.
És una passada.
Uau, mireu el port.
És preciós.
- És perfecte per a una foto. - Va, una foto.
- Molt bé. - Vinga.
Més junts.
- A veure, si... - Agafeu-vos.
- Ulleres fora. - Sí.
- Vinga, sense ulleres. - Jack, va.
No cal, no.
Ja, ets força lletjot.
- Va, fes-la. Jo no vull. - Bona!
- Cap problema. - Va.
- Així? - Uau, sí...
Podem anar a...?
Para!
Nois!
- És preciosa! - Apa, va. Seguim.
- Som-hi, doncs. - Vinga.
La podria posar de perfil.
- Oi tant. - Que és el meu.
- Em dones el mòbil, Amy? - En fem una a l'aigua?
Sí.
Ostres, és boníssima. Mireu!
- M'encanta. - Anem per aquí.
Això no m'ho pots tornar a dir, eh?
Sembla que ho facis cada dia.
- No, cada dia no. No exageris... - Cada dia no?
Hi ha cap barca que sigui seva?
Perfecte. Gràcies.
Són els meus amics.
Hola, soc en Raef. Com va?
Com va?
Mare meva. Pensava que et mories.
Ai, no. Quin patir!
Estàs bé?
Sí.
Però va tot bé? La vida en general?
Estàs bé?
Tot va bé. No canviaria res.
- Vine, Connie. - Què passa?
- Calla. - Es veu que es van morrejar.
- I ens ho diu ara, la tia. - Amy, calla.
- Com? - Es van morrejar.
Però quan?
Va ser un petó, molt tendre, i ens vam adormir.
Però vol dir alguna cosa més?
No, dona. Si marxem demà.
I vosaltres dos?
- Què vols dir? - Connie!
He d'anar allà.
- He de nedar. - No pas.
No xisclem prou, tu i jo.
El propòsit d'Any Nou.
Vinga.
En Salvador Dalí vivia aquí.
- Aquest és el famós diari? - Sí.
Espera...
- Au, va! - No.
Una oportunitat única.
Espera...
- Ni de lluny. - Ho torno a provar.
Una altra?
Recordeu aquells motxillers que vaig conèixer al bar?
- Sí, el croat. - Aquell tan alt, el Goran.
Deia que era un canvi de vida total.
Que s'havia desintoxicat de la societat i estava reconnectant amb ell mateix.
I m'ha fet pensar que també ho vull fer.
El què?
Fer el Camino.
Tu?
Veus impossible que faci una ruta de pelegrinatge?
No, dona, no.
Tot això d'en Viktor
m'ha fet rumiar.
I mira...
No ho sé. Ha acabat bé, però podria haver estat...
això, molt perillós.
Estic bé, però anar de festa per tot Europa
just després d'una ruptura horrible potser no és la millor opció,
així que...
demà...
no agafaré el vol de tornada.
Doncs crec que serà la millor part del teu viatge, Amy.
- Sí? - Sí.
Em...
Em sembla bé. De debò.
Un moment.
- Ray, ens fas una foto? - Sí, és clar.
Sabeu que es diu Raef, oi?
- Com? - Sí, home.
- Raef. - Ray.
- Vas dir... - Acabat amb efa.
- "Raef" quan digui tres. - Una, dues...
Raef!
Quin horror!
No! L'esborro.
- De debò? - No l'esborris, va!
Si estem maquíssimes!
- De debò que faràs vi? - Sí, faré vi.
Quina passada!
Vols que vingui...?
- Vols venir? - Sí, és clar!
No hi ha res millor. Mireu on som.
Que me'n vaig per Europa a deambular amb ell.
No és deambular si hi aprens coses.
Dius coses de rareta.
És molt guai que t'hi acompanyi.
Només espero que no resulti ser un assassí en sèrie.
- M'encanta! - Quina por!
Hola!
- T'estimem. - I jo a vosaltres.
Moltíssim. Ho hem fet!
Ho hem fet!
- Cuida't, Amy. Tots dos. - Sí.
- No t'oblides de res? - No, és tot al taxi.
Segura?
- Te l'has deixat al llit. - No.
- El passaport. El necessitaré. - Amy.
- Gràcies! Us estimo! - Comprova-ho tot.
- Adeu, mama! - Avisa'ns. Ai, Déu.
- Fes-me una mica de vi. - Te'n faré a cullerades.
- Adeu. - Adeu.
Fins a una altra!
Ara tens temps, oi?
Sí.
Una última aventura?
- Va. - Doncs som-hi.
En Gaudí s'inspirava en la natura i les seves formes.
Veig que has fet els deures.
De fet, això ho sé perquè ma mare era arquitecta.
De debò?
- Ja no ho és? - No ho sé.
Què vols dir?
No ho sé. No sé si encara ho és.
Se'n va anar quan jo tenia... deu anys.
Va trobar feina en una altra ciutat i...
anava fent visites, trucades i cartes.
Però, al cap d'un temps, va parar.
I està bé. Si no la necessito, és més difícil que em decebi.
Ja.
- Ostres. - Què?
No ho puc suportar. No la puc ni mirar.
Intenta fer-se la foto.
Només li importa l'atenció que rebrà a les xarxes.
No ho saps.
Potser ho vol compartir amb els amics o la família.
Crec que vol l'atenció.
En Gaudí no va construir això
perquè la gent ho pengés al seu Instagram.
T'ho va dir ell mateix?
Crec que cal estar-hi present. És per respecte.
Connectar, estar present.
No entenc per què et molesta tant? Estar present.
Deixa-la que faci.
Hauria de ser una experiència espiritual
per gaudir-la en pau, però la gent està massa buida
i només ho vol capturar per a la resta i guanyar likes i seguidors.
Parles de gent buida.
Quan la Connie, l'Amy i jo ens fèiem fotos,
és el que pensaves de nosaltres?
Pensa bé el que diràs,
perquè crec que no te n'adones, de com sones d'hipòcrita.
Per què és hipòcrita?
Ets a Europa, seguint un diari del teu besavi.
- És diferent. - No.
Seguint les experiències que va escriure i capturar.
No estan fent el mateix?
Com que ho va fer als 40, et creus millor que ells?
Heather.
- Heather, para. - Què?
- Pots parar un moment, si us plau?
- És el meu últim dia. Passo. - Soc idiota.
Soc idiota, entesos?
M'he passat. Em sap greu.
No em solen posar a lloc com fas tu.
Jack, he d'agafar el tren. He de...
T'ho compensaré. Et duc a Bilbao.
No vull acabar així.
Puc conduir?
He perdut molt temps amoïnat pel que pensaran els altres.
Volia que tots pensessin que tinc una vida perfecta.
Soc graduat en Economia i Estadística.
Com?
Tenia una feina semblant a la que tu faràs.
De debò?
Sí.
Però...
vaig tenir un ensurt de salut.
Havia de fer un canvi i no podia esperar.
I em vaig desprendre de tot allò que em pesava.
Sé que no hi creus, en tot això de viure el moment.
Però jo sí, perquè he malgastat molt temps.
Queden quatre hores per al vol?
Sí, i perfecte, perquè tindré temps de passar pels controls,
preparar-me i fer-me una copeta o tres de vi.
I si no entressis?
Què, tens una aventura fantàstica pels voltants de l'aeroport?
No, només pregunto què passaria si avui no agafessis l'avió.
Ja tinc els bitllets pagats. No els puc malbaratar.
No tornar no és una opció.
Començo la feina d'aquí dues setmanes i m'he de mudar.
- Heather, teòricament... - Què?
Si d'aquí quatre hores se'n va l'avió i tu no hi ets...?
Seria un problema.
Et perdries un dia de mudança.
Però què passaria, realment?
Tenim els diners del Viktor. Gastem uns dies més d'aventura.
Tu fent plans? Que estrany.
- Molt, molt estrany. - Sí que ho és.
Molt bé.
Espera.
Les noies m'escriuen.
AMY Mare meva!
CONNIE En Ray està superorgullós!
Els sembla bé la decisió?
Mira què ha enviat l'Amy.
Va, parelleta!
Sí, els sembla perfecte.
Mira on soc.
Ho veus? És preciós, oi?
Em cal més que un missatge dient que allargues el viatge.
Ja, ho sento. No et volia amoïnar ni angoixar.
Ens ho estem passant pipa i és tan bonic...
Crec que és ara o mai.
I la nova feina?
Deies que et volies anar aclimatant.
En fi, era el pla, no?
Sí, però això és com...
un parèntesi, entre les vacances i començar la feina.
Perquè creia que... Volia...
agafar-me un temps per adaptar-me, però me'n sortiré.
Tornaré a temps i una mica més morena.
I les noies?
També han allargat el viatge.
Només vull que estiguis bé, cuca.
Estic bé. T'ho prometo.
- Va, t'estimo. - I jo a tu. Tranquil.
- Molt bé, adeu. - Adeu.
Com ha anat?
No m'agrada mentir.
Sap que viatges per Europa amb un desconegut?
- No? - No.
- S'amoïna per tu. - Ja ho sé. I m'encanta.
Mai he perdut un avió.
Sobretot, no expressament.
No m'estranya gens.
Mira.
Ho veus?
Sant Sebastià, 1946.
"Al cor de Donostia,
on el mar xiuxiueja secrets a la costa,
vaig contemplar la fi de la guerra des d'un pont.
Un any abans, estava ferit a la batalla,
veient la mort de prop.
No sé com ni per què vaig sobreviure,
però em va canviar per dins.
Em vaig adonar que la meva vida, curta o llarga,
era tota per a mi.
I no me'n vull perdre ni un segon.
No penso quedar-me a la vora i veure què passa."
- Va, obre la porta. - On em portes?
Tranquil·la, no passa res.
- Ja m'ho conec. - Però on...?
És casa d'algú?
Sí. No sé si ja hi són, però.
Què vols dir?
Jack, estic incòmoda. No podem entrar i...
Tranquil·la.
Ai, mare.
Jack.
Com estàs? M'alegro de veure't.
- I jo a tu. - És la Heather.
- Heather, encantada. - Hola.
- Soc l'Ana. - Ana. Encantada.
- Que bé. - Heather.
- Quin plaer. - Igualment.
Feia molt temps, eh?
Pica a la porta.
I diu: "Soc en Jack.
Crec que el teu pare coneixia el meu besavi."
- Així? - Sense més presentació.
- Va somriure. - No va avisar? Així, de...
- Així va ser. - Té un bon somriure.
Van estar parlant hores.
A vegades fèiem de traductors.
Tot sovint, en Jack escolta aquest vell parlar en una llengua que no entén.
I molts cops em semblava que ni em calia la traducció.
Tant m'era. Només el volia escoltar.
Heather.
En Jack diu que toques la guitarra.
- Ho has dit. - Sí?
Em sap greu.
- Ho ha dit. - Doncs no.
No, me'l crec.
- No, no. - És el meu amic.
- Me'l crec. - Ho sé, però s'equivoca.
- Va, toca'ns alguna cosa. - Que no, que jo no...
Va, alguna que puguem cantar plegats.
- Voleu cantar? - Sí, volem cantar.
- Aviam... - Si us plau?
Vinga.
Ho intentaré.
Ara sí.
Però li he dit que no la toco des de l'institut.
Atents.
Vint-i-cinc anys i la meva vida encara tracta
de pujar aquest gran turó de l'esperança
Per un destí.
Vinga.
I em llevo un matí i surto a fora
i respiro fondo i m'embriago
i crido a ple pulmó:
"Què passa aquí?"
I dic: "Ei, sí, sí.
Ei, sí, sí."
I dic: "Ei!
Què passa aquí?"
I dic: "Ei, sí, sí.
Ei, sí, sí."
I dic: "Ei!
Què passa aquí?"
Va, ja prou.
Que bona.
- Molt bé. - No.
Crec que els pensaments ajuden a crear...
el teu futur.
Ho dic de debò.
És clar.
L'univers, o Déu,
o com li vulguis dir, vol que tinguem
allò que nosaltres volem,
així que ho hem de pensar tan sovint i tan fort com puguem.
No sé si m'ho acabo de creure.
Què creus?
No estic convençuda que l'univers funcioni així.
Però estaria bé que de tant en tant sí.
D'on has sortit tu?
De Texas.
- Bon dia. - Com estàs?
Endormiscada.
Tens esmorzar allà si vols.
Quina bona pinta.
Que fort que hi hagi una banyera a l'habitació.
Gràcies, Viktor.
- Gràcies, Russell. - Gràcies, Russell.
Tot això és increïble, saps?
No vull parar mai. Vull que duri per sempre.
No vull que s'acabi.
És molt especial.
Tu ets especial.
- Et puc fer una pregunta? - Sí.
¿Si poguessis fer-li...
a Déu, o a l'univers, altre cop,
o als poders que ens envolten, una sola pregunta,
i la resposta
fos directa...
què preguntaries?
"Què hi vinc a fer?"
Exacte.
I no hi havia pensat mai.
- Ens hem de vestir així? - Sí.
Hem de vestir de blanc amb bufanda vermella.
I en Hemingway va anar així? Ell tenia més classe.
S'ha d'anar així.
¿Saps que els antics corredors
s'inflaven a whisky fins a acabar l'ampolla,
hi pixaven, s'ho bevien i se l'anaven passant?
- Com? - Sí.
Creus que encara ho fan?
Crec que sí.
Per això aquell corredor espanyol d'El sol també s'aixeca
sempre beu whisky.
- Segur que beu el seu pixat. - Potencialment.
Això ja arrenca.
Just allà.
- Ho provaré, Heather. - No.
- Desitja'm sort. - No!
Jack!
Quina bajanada.
Calla.
Un gest de mascle totalment hemingwayà. Molt bé.
- Calla, de debò. - Em sap greu.
- No em facis riure. - De debò.
Hola.
Crec que tinc l'espatlla dislocada.
Ho anirem controlant, d'acord?
Vols que t'ajudi?
No cal.
Sembla que l'univers et diu què en pensa, de gastar diners robats.
Els retornem al món.
I, a més,
- es van acabar fa dos dies. - Com?
- Són els teus diners? - Sí.
- Jack, és molt car. - Ja ho trobarem.
Et puc ajudar?
És clar. Paga el que vulguis.
El meu cos i esperit.
Hola.
Tant és com siguis de lluny.
Sé que seràs el meu estel lluent.
"Porto: la segona ciutat més gran de Portugal,
i la que ha donat nom al país i al vi."
"Porto, 25-8-1946.
Que agradable la brisa matinera
i les onades de vida xocant a les roques xopes de sol."
- Que bonic. - El meu ho és més.
No li facis això a les guies.
Hola! Em veieu bé?
- Sí. - Et veig bé.
M'estic posant morena de tant caminar al sol.
Posa't crema, eh?
Sí, mama.
De res.
Ostres, vi al migdia?
Com està en Raef?
En Raef?
Sí. On és? Per què no saluda?
- Raef! - Perquè ha anat a collir raïm.
Això es posa seriós.
- Avança ràpid. - De debò?
Sí, i m'encanta.
Doncs el meu xicot es diu Camino.
Estic a mig camí.
On sou vosaltres?
En un hostalet molt bufó.
- Explica'ns-ho tot. - Sí!
Anem viatjant.
Seguint el diari del seu besavi.
No planifiquem res. Simplement, hi anem.
I estàs bé?
- Sí. I tu? - Encara no has petat?
- Però torneu aviat, no? - Cinc dies.
I què, tornarà amb tu? Què té planificat?
Encara no ho sé.
- Però n'heu parlat? - No.
No té cap pla.
Però, per com parlem...
Em sembla que sí que ho faria.
Tu vols que torni amb tu?
M'encantaria.
Molaria que vingués a Nova York amb mi.
És més que una aventura.
- Ja. - Sabeu?
M'he penjat per ell.
Això ja és dir molt.
Tinc ganes de vomitar.
Mare meva, doncs ja cal que ho esbrinis.
Ja ho trobo a faltar. I a ell.
No vull pensar que no ens tornarem a veure.
Li trauré el tema. Sí.
En anglès, si us plau.
Truco de la Clínica Pamplona per la seva lesió.
Hem detectat una anomalia a la radiografia i li recomanem que demani una altra cita.
D'acord.
Has vist mai això?
- Què? - Puc...?
- Et fa res? - No, i ara.
Mira.
Sí, home.
- És l'hòstia. - Oi?
Et sonen?
No ho havia vist.
"Santa Pau és un poblet dels Pirineus,
on tres països es toquen.
Si t'equivoques de camí, te'l podries perdre,
i te'n penediràs tota la vida.
És l'abril i fan un festival de temporada.
Acomiaden l'hivern i es preparen per a la Santa de la Primavera,
la Santa del bon temps.
Fa sis dies que soc aquí i no han parat de ballar.
Fa segles que ho fan. Han mantingut la fe
que la primavera arribarà, que la vida continuarà.
Ballen davant la mort.
No sé quan pararan. Potser jo tampoc no paro."
Creus que encara existeix?
No ho sé. On és?
Santa Pau.
No ho sé.
Guardem-les bé.
Queda-t'ho.
Guarda-ho.
En Russell ho voldria així.
T'estimo.
Jo també. No ho volia dir primer.
Hola!
Mira.
Veus al darrere de la torre? És el Coliseu.
Necessites alguna cosa? Has comprat el bitllet?
Tinc el temps just per mudar-me i...
començar la feina el següent dilluns.
Saps que et queda menys d'una setmana, no?
També et trucava...
per dir-te...
que he conegut algú.
Has conegut algú?
Com es diu? D'on és?
Es diu Jack.
És de Nova Zelanda.
I què fa?
Doncs durant un temps...
ha seguit el diari del seu besavi d'un viatge per Europa.
Ha seguit un diari? Per què?
Doncs perquè...
el seu besavi va lluitar a la Segona Guerra Mundial.
I, per honorar la seva memòria,
en Jack n'està refent les passes.
És una història molt bonica i,
no ho sé, potser n'escriu un llibre o...
- Heather. - Et deixo.
- T'estimo. Adeu. - Adeu.
Si que has trigat.
- M'he perdut. - Sí?
Així que m'he de fer escriptor?
És que...
T'ho volia comentar.
- Ah, sí? - Sí, pensava que...
Donaria sentit a tot això que estic fent.
No, el que fas ja té sentit.
Només deia que és una experiència i una idea tan bonica, això que fas...
Però no sento que ho necessiti.
Molt bé.
I què necessites?
No necessito res.
Ho tinc tot aquí.
Ja, però saps que està a punt d'acabar, i...
Jo me n'aniré a Nova York i no hem parlat gens...
de com et fa sentir.
Crec que hem d'esprémer al màxim els dies fins que marxis.
I després que marxi?
No ho sé.
No ho saps?
Entenc que no facis plans.
Et distancies cada cop que parlo sobre el meu futur.
Però alhora fas aquests discursos
sobre com l'univers ens dona allò que volem i necessitem.
Per què et tanques cada cop que parlo del futur?
Parlar-ne no serveix de res.
Què vols dir que no serveix de res parlar del futur?
- De què parlem? De la feina o...? - No, de tot plegat.
Sobre com seguim a partir d'aquí.
Em sap greu que t'hagi molestat això del llibre,
però què li havia de dir?
Ha treballat cada dia des que tenia setze anys,
i em pregunta sobre un noi
que es passeja per Europa seguint un diari.
M'he inventat això d'escriure
perquè sona molt millor que dir: "No ho sé, papa,
és un noi misteriós que vaig conèixer al tren,
duu un rellotge de 10.000 dòlars i pensa que treballar és per als convencionals."
El vaig comprar en una paradeta per deu dòlars en deixar la feina.
Em recorda què és real i què és fals.
Doncs et pregunto: és real això, o és fals?
És clar que és real. Com ho pots dubtar?
Segueixes evadint la resposta.
- Què vols que et digui? - Potser... No ho sé.
"Em parteix el cor que se'ns acabi tot això.
I hauríem de fer plans per tornar a veure'ns al més aviat possible,
perquè el fet de pensar a no veure't
o que siguis en un altre continent és insuportable"?
O és cosa meva?
Heather, no sé què passarà en el futur, i ja m'està bé.
Però no soc una trampa. No cal que m'evitis com un cul-de-sac!
- No t'he mentit mai. - No dic això.
- T'ho he dit... - No m'entens.
T'he dit des del principi que no visc al futur
i que prefereixo no fer plans.
Ja, però jo sí.
M'agraden els plans. Els necessito.
Però crec que algú que no fa plans i no té on anar
en podria fer un, o podria pujar a l'avió amb mi.
No et puc contestar ara mateix.
- Vine amb mi. - No puc. Jo no...
No sé què dir-te, Heather.
És que no m'estàs dient res de res.
Ara no en puc parlar.
Jack.
Què vols dir que no en pots parlar?
- Però on vas ara? - A fer una volta.
Creus en el cel i en l'infern?
No crec en cap dels dos, no.
M'agrada creure
que això és tot el que tenim.
- Sí. - Una vida així de curta.
És el que més m'agrada, tenir l'opció de...
decidir en qui ens convertim en tot moment.
Però no ens pertoca decidir si el moment és...
l'idoni o no.
Alguns dels millors moments venen de pèrdues aclaparadores.
No vol dir que no sigui difícil.
Creus en les vides passades?
Sí.
Sí, al 100 %.
I que ja ens havíem trobat?
Sí, totalment.
Començo a no...
creure en les coincidències.
CERCA DE VOLS DE ROMA A NOVA YORK
Vinc amb tu.
He comprat el bitllet.
"Van estar excavant una terra que ja s'havia excavat
i que excavarien després d'ells.
Aquests arbres creixeran,
els homes moriran,
els fills en colliran les olives algun dia.
Hem plantat dinou arbres abans de la posta de sol.
Passi el que em passi, seré a la terra.
Seré a la història dels seus nets."
És l'oliverar que va plantar en Russell?
No ho sé. Podria ser.
Podríem tornar a aquest arbre en una altra vida.
Així. Perfecte.
És molt bonica.
Deixa'm el mòbil. Faré una foto.
- Com has dit? - No t'emocionis.
- Vinga, tenim vuit segons. - Què fem?
Però què fem?
Quins ximples.
- Què? - Em posen molt nerviosa.
Soc el Dr. Donato, de la Clínica Oncològica de Roma.
Tenim les seves analítiques. Hauríem de parlar.
- Podrem fer una torrada. - Truqui'ns urgentment.
Hem de parlar de les dates del vol.
Jack.
Què fas?
- Vols un cafè? - Sí, va.
A continuació,
iniciarem l'embarcament del vol 2463...
Primer, els passatgers amb necessitats especials...
Vaig un moment al bany.
- ...i les famílies amb nens. - Molt bé.
Som al grup cinc.
Tens una estona encara.
Sí.
- Vols deixar les coses? - No, ja em va bé.
Perfecte.
- Ha sigut un viatge preciós. - Sí.
Molt.
Cada moment.
- Oi? - Una passada.
Fantàstic.
Però encara vull veure moltes coses.
Sí, i hi tornarem.
Sí.
Sempre et poses així quan vas a pixar?
Afanya't, va. I torna de seguida.
- D'acord. - D'acord.
Els passatgers del grup 1 poden embarcar.
NOVA YORK JFK
AMY Bon viatge, parelleta!
Aviam si també dormirà als compartiments de l'avió.
Continuem amb l'embarcament del vol 2463 a Nova York.
On ets?
El grup 2 ja pot embarcar.
Tothom fa cua
El grup 3 ja pot embarcar.
- A tots els passatgers del vol 2463... - Jack.
Hola. Busco el meu xicot.
Però no...
Ai, perdona. Gràcies.
PAPA Ja ets a l'avió? Bon viatge, bufona
Perdoni.
Últim avís per al vol 2463 a Nova York.
Tots els passatgers han d'embarcar. Tancarem les portes de seguida.
- Hola. - Hola.
He de volar amb el meu xicot,
però no el trobo.
Em pot dir si ha entrat a l'avió?
Ho sento, però hem de tancar les portes.
Embarqui i busqui'l a dins.
Em podria dir si la persona que seu amb mi ja ha embarcat?
Passaport i bitllet, si us plau.
Gràcies.
Molt bé.
- Va ple? - Sí.
D'acord.
Em sap molt greu
Però què ha passat? On ets? Enviament fallit
Una nova atracció s'inaugura a la ciutat:
tres setmanes de festivitats al districte de Flatiron
que s'estrenen amb una instal·lació d'art...
Hola! Hola!
Hola, bonica.
Però ni una sola paraula, res de res?
- Res. - De debò?
- Res de res. - Caram.
Des de l'"Em sap molt greu".
I després em deu haver blocat.
- No. - Sí, l'últim...
És un tros de merda de gos mullat.
- No. Em sap greu... - No, espera...
No, que ja ho veureu.
- Deixa-la parlar. - Després de dir que li sabia molt greu,
la meva resposta no va arribar.
O sigui, t'ha deixat penjada
després de fer aquest viatge plegats
i dir-te que t'estima,
però de sobte desapareix per sempre?
Ho sento, eh, però es pot ficar l'accent i la seva actitud
per on jo sé i podrir-se per Europa.
Em sap greu. Ja està. Et mereixes molt més.
És molt humiliant.
- No, és de ser un cabró. - No és humiliant.
- Estic d'acord que mereixes molt més. - Gràcies. Això mateix.
Crec que estic feta un embolic.
Per què no va dir res?
- Alguna cosa. - Sabeu què?
En Raef tampoc el troba.
- Com? - Res de res.
- De debò? - És estrany.
- Res d'en Jack. Quant fa? - Res. Diu que és...
Fa un mes o així. Cap missatge. Diu que no és propi d'ell.
Un moment.
I si està en protecció de testimonis?
Amy.
No, de debò.
I si, en arribar a l'aeroport, va veure el seu antic cap de la màfia
i va pensar: "Hòstia, he de fugir."
I si ha hagut de canviar de vida i començar de nou?
Això explicaria la desaparició.
- És realment... - No.
És molt millor que un paio plantant-me a Europa.
No, ho crec de debò, eh?
Sincerament, no seria bo com a mafiós.
Només seria bo perquè detesta les fotos.
Espera...
- Tot va encaixant. - Ara agafa forma, va.
- Aneu dient. - A veure on vols arribar.
Era de la màfia, però no era bo i la va haver de deixar
per entrar al programa de protecció.
T'ho compro tot.
- Tot teu. - M'encanta el teu cervell.
Gràcies, a mi també.
Gràcies a tots per la feina.
La setmana que ve són vacances,
així que som-hi.
Sembla que tot és correcte.
Tenim un comentari a la pàgina tres...
Bon Nadal, des de Texas. Acabo d'arribar.
La família va bé.
- Hola! Mi-te-la! - Hola!
Hola, àvia. Com va?
Estàs feta un fideu.
El papa i l'àvia us enviem records.
Deixeu-me-la, per fi.
- T'he trobat a faltar. - Com estàs?
- Ajuda'm amb això, va! - Ja va.
- No el puc cuinar sense tu. - I ara.
- Tens cervesa? - Quina pregunta!
Això. Que us estimo. Bon Nadal.
Ei.
Estàs pansida.
Quan la mama va marxar,
com vas...?
Com ho vas suportar?
Doncs vaig assumir que no era cosa meva
ni cosa teva.
Mira'ns,
som més bufons que dues cireretes.
No ho entendré mai.
La podria detestar,
per abandonar-nos,
per abandonar-te.
I la podria estimar per deixar-te amb mi.
Per donar-me aquesta relació preciosa amb la millor noia del món.
Però, creu-me, em vaig passar massa anys
capficat a detestar-la.
I jo.
Heather, cuca.
Tens una vida preciosa.
Millor del que jo hauria somiat mai.
Tens uns bons estudis, una bona feina i un futur radiant.
No deixis que t'ho esguerri tot.
- Em sents? - Tranquil.
No deixaré que passi.
Vaig a ajudar l'àvia.
Quina habitació més maca!
- Mira com surt la Connie a la foto. - Apa, la Connie!
S'empiparà si sap que encara les tens.
- Les volia cremar. - Per això les he guardat.
Hem començat a parlar de coses serioses.
- Què, del futur? - Del futur.
Però molt seriós, eh?
Fins i tot d'on volem viure.
Que fort. I si et demana matrimoni?
Tu acceptaries?
Sí, és clar!
Però...
Estic feta un embolic.
Sí? Sobre què?
Sempre m'ha calmat força
tenir plans.
- I... - Quins plans?
Els plans...
de la vida, les coses que hauria de fer.
Com si fos una fórmula, saps?
Anar a l'escola, treure'm una carrera, tenir una feina,
conèixer algú i que això em satisfaci plenament.
I ho agraeixo, eh, però...
Però...
no sé si vull seguir a Nova York
i no sé si m'agrada la feina.
- Ostres. És una gran decisió. - Ho sé.
I per què ho fas, si no vols?
Perquè no vull...
que et sentis decebut.
I...
No em decebries mai.
Només em sabria greu que fessis una cosa que no vols fer.
Mai he entès per què volies treballar en un banc.
Entenc que pels calés,
però, cuca, fes el que t'encanti, o almenys, que t'agradi.
Crec que ni m'encanta ni m'agrada.
No m'estranya.
Ho entenc. Ets jove.
Tens tota una vida per prendre aquestes decisions.
Crec que és això,
que és el primer cop que m'ho plantejo.
I crec que, quan era amb ell,
no pensava en les expectatives que tinc de mi.
Ni cap a on em dirigia
ni qui havia de ser
o què havia de fer.
Tan sols era allà amb ell.
Sí, era llibertat. Et senties lliure.
Sí, i ho trobo a faltar.
I ho tornaràs a tenir.
Però no crec que ho trobis en un banc, això segur.
No vull dir que no fos una experiència meravellosa, eh?
De fet, al contrari. Et va regalar una cosa.
Et va mostrar una motivació.
Un sentiment per anhelar.
Jo també ho crec.
Doncs és un regal preciós.
- T'estimo. - I jo a tu. Que bé ser a casa.
He intentat resoldre el misteri de la teva desaparició,
però no m'ha dut enlloc.
Així que toca deixar-te anar.
Siguis on siguis, espero que estiguis bé.
AMY Ho sabia! Quan us caseu?
A la primavera. A Barcelona, on va començar.
És clar que vindrem! L'enhorabona. T'estimem!
Ai, mare.
- Heather? - Hola.
Has vist les sabates?
Sí, aquí.
Afanya't, que ens espera. Va.
Ja vinc.
Us declaro marit i muller.
- Mare meva. - Enhorabona.
La meva dona.
T'has quedat la millor.
- Sí, ja ho sé. - Del món mundial.
I encara res?
Ni una paraula?
En saps res?
Vine amb mi.
D'acord.
No m'ha confirmat si vindria.
Però m'ha enviat un regal
i això.
És per a tu.
No l'he llegit. Tranquil·la. I la Connie no en sap res.
Em va dir que només te la donés si em preguntaves per ell.
Així que...
Molt bé.
- T'espero a fora. - D'acord.
Heather...
Sé que és imperdonable que desaparegués a l'aeroport.
Veure't embarcar sola va ser el més dur que he fet.
Però llavors sentia que no tenia més remei.
Et vaig mentir sobre la meva malaltia,
la por que tenia que el càncer tornés.
De cop i volta, havia tornat.
En un instant, el meu futur era incert.
Però tenia una cosa clara:
no volia que em veiessis morir.
Havia de marxar. I esperava que m'odiessis tant
que giraries full i trobaries la felicitat.
Et trobo a faltar.
I, com més temps passa, més penso en tu.
Les dues setmanes plegats són la meva pel·li preferida.
La revisc una vegada i una altra,
intentant mantenir el record.
Els meus viatges, les filosofades, les meves idees...
Ara sé que no seguia el diari.
M'escapava de la realitat.
El diari no era un llibre d'autoajuda ni una guia per trobar-me.
Era un mapa... que em va portar a tu.
Encara el tinc, però ara el veig amb uns altres ulls.
Trobar-te ha fet que el viatge valgués la pena.
Em dona força per afrontar el que vingui.
L'amor és el que ens fa ballar davant la mort.
"Ballen davant la mort.
No sé quan pararan.
Potser jo tampoc no paro."
- He de marxar. - Creus que és allà?
No ho sé.
Però hi he d'anar.
He de tenir esperança.
No ho sé.
- T'estimo molt. - T'estimo.
- Enhorabona. - Gràcies.
Ves-te'n.
Vinga, ves-hi. Va.
Hola.
Com m'has trobat?
He recordat el festival.
"Ballant davant la mort."
Heather, no et puc oferir... No puc donar-te un futur.
No cal.
Recordes el que em vas dir?
"Si ho penses,
ho tindràs."
Ara soc aquí. I t'estimo.
I vull ballar.
Jo també t'estimo.
EL MAPA QUE EM PORTA A TU
Subtítols: Anaïs Mintenig
Supervisor creatiu Guillermo Parra