Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Heather?
O OSM MĚSÍCŮ DŘÍVE
- Amy! - Jo?
- Amy, musíme vyrazit. - Dobře.
Jo, v pohodě.
V pohodě, Heather.
Ne, jestli nám ujede vlak, jsme v háji.
Proč běžíme?
- Musíme jet! - Protože jdeme pozdě.
- Fakt jdeme tak pozdě? - Jo.
- Máš můj pas? - Proboha, Amy.
- Stihneme to. - Je to v pohodě.
- Máš ho, Amy? - Mám.
- Tak jo. - Dobře.
- Rychle! - Už běžím!
Já to vyřídím. Určitě máte pasy?
Sakra.
Podrž dveře.
Bože... Dobře.
Sakra. Tak jo. Rychle.
Už jdu.
- Hele, ten hezky hraje. - Jsem hotová.
Mají tu jídelní vůz?
NAVŠTÍVIT KANÁL VĚTRNÉ MLÝNY
Pojď, Amy. Jdeme.
Posuň se, Heather.
LOUVRE – CHAMPS ELYSEE – EIFFELOVKA
BARCELONA – KONEČNÁ
Budeš to pít?
Klidně si dej.
Je to tvý.
KONEC CONNIE, VINAŘSKÝ KURZ
Tohle nemíchám.
Já jo.
AMY A HEATHER LETÍ DOMŮ!
Tak jo, letí nám to v pět ráno.
Děláš si srandu.
Kolikrát jsi to na vejšce táhla přes noc?
To jsem byla mladá. Byla jsem dítě.
- Holky. - Před měsícem. Starý časy.
Ten kluk si mě prohlíží.
Kterej?
Ten kluk tamhle.
Ten, co je tak děsně nenápadnej?
Dej ty ruce dolů. Neotáčej se, uvidí tě.
Itinerář už mám skoro...
...hotovej.
- Už zase? - Říkalas, že ho dělat nebudeš.
Říkala jsem, že souhlasíme s čímkoliv.
- Nepotřebujeme plán. - Není třeba.
To je on?
Nepotřebujeme plán.
- Jen pro představu... - V pohodě.
Kam to jdeš?
Dávej pozor.
Na zdraví.
Pa.
Ona fakt...
Mě zajímá jídlo, tebe památky.
A ona chce zapomenout na bejvalýho, co jí zahejbal.
- Přesně. - Dobře dělá.
- Na Amy.
Na Amy.
Než půjdeš spát, kolik času chceš strávit na trhu?
Hodinu, že jo? Hodinu a půl?
Už dost.
Jdu spát. Jsem vyřízená.
Ahoj. Promiň. Podržíš mi to?
- Jasně. - Díky.
Díky.
Ahoj, cestovatelko. Už se těšíš zpátky?
Ahoj, tati! Nevěřím, že to skoro končí.
Ale taky se těším na novou práci.
E. HEMINGWAY I SLUNCE VYCHÁZÍ
Nemůžu spát. Nebyl to dobrej nápad.
MacGyverova postel ti nevyhovuje?
Na můj vkus je trochu tvrdá.
A co ty?
Nějak nemůžu vypnout hlavu. Smůla.
Aha. Chápu.
I slunce vychází? Trochu okaté
číst tohle ve Španělsku, ne?
Vadí ti na tom něco?
Ne. Já myslel, že ženský už Hemingwaye nemají rády.
Můžeme mít rády, koho chcem.
Podle mě byl úchvatnej, i když problematickej.
Asi proto se ženil třikrát.
OBĚD V ELS 4GATS ZÍTRA VE 13:30
Je pěkný, jak tě ten diář ruší při četbě.
Jako první jsi mě spíš vyrušil ty.
Když dělám víc věcí najednou, to taky vadí?
Neznám tě odněkud?
Fajn zábava.
Rušit cizí lidi?
Jsem Jack. A ty?
Heather.
Těší mě, Heather.
A už nejsme cizí.
Teď už cizí nejsme.
Takže, Heather, jak ses ocitla v nočním vlaku do Barcelony?
Zvláštní, ale jedu do Barcelony.
Objíždíš všechna místa z Lonely Planet?
Ne.
Kecáš.
Jo.
- Jak to víš? - Poznám to.
A co děláš ve vlaku do Barcelony ty?
Chtěl jsem si trochu počíst.
Co čteš?
To se ti bude líbit.
I SLUNCE VYCHÁZÍ
To je vtip.
Když jsem viděl, co čteš, nemohl jsem se dočkat.
No jo, tak...
- Tak zatím. - Jistě.
- Dobrou. - Dobrou.
Ruší tě to?
Jo.
Tak takhle.
Máš všechno? Pas?
Jo, asi jo.
Kde je Amy?
Aha, jasně. Bože.
Dělej, Amy! Heather tě odsuzuje!
- Pojď už! - Jen nechci přijít pozdě.
Ahoj.
Jack.
- Connie. - Včera jsem rušil tvou kámošku.
Myslíš, jak jsi spal na polici pro zavazadla.
Fakt geniální.
Jsem chytrej kluk.
Doženou nás. Jdeme.
Mimochodem, kolik měříš?
Sto sedmdesát, proč?
To je akorát.
Všichni akrobati měří pod 170.
Taky lidi, co se nechávaj vystřelit z děla.
- Jako vážně? - Fakt.
První otázka, když chceš být u cirkusu.
- Tys dělal u cirkusu? - Jo.
- Měj se. - Kecáš.
Utekl jsem z domova. K cirkusu.
Teď poznám, že kecáš.
Takže Viktor je fakt sexy Angličan.
A zve nás dneska do klubu.
Úžasnej podnik jménem Incendio, bejvalej sklad.
Fajn. Ale nezapomeňte, že máme rezervaci
v Els Quatre Gats. Tam se jen tak nedostaneš.
Dobře, mami. Můžeme jít hned po večeři?
Jo, jasně, klidně.
- Hlavně když tu rezervaci stihnem. - Jo.
- Fajn. - Ahoj.
- Amy. - Jack.
Pěkný hodinky.
Myslíš?
Jo.
Tak pojď.
Těšilo mě.
Uvidíme se v cirkuse.
Jasně.
Asi máme jít tudy.
Takže Sagrada Família se staví už celý století.
Co když se tu vyčůrám?
Gaudí věděl, že se nedožije jejího dokončení.
- Je tam pohřbený. - Super.
Srazila ho tramvaj. Je tu pohřbený.
Centrální věž bude vysoká asi 170 metrů,
o metr míň než kopec Montjuïc...
- Maj mě na vánočním přání. - ...který je tamhle.
- Věřily byste... - Nejdřív mi řekni o tom klukovi,
co nás sledoval z nádraží.
Měla jsem pocit, že to mezi vámi jiskřilo.
- Nejiskřilo. Connie. - Connie?
- Connie, řekni jí to. - Jiskřilo.
Bože můj. Vidíte ty bubliny?
Jo, dělaj bubliny.
Počkat. Vyfotíme se. Vyfotíme se...
Tak jo. Fajn. Já nás vyfotím.
Koukni se. Amy, vidíš to?
Hele, můžu to zkusit?
No tak, teď ty.
Dobře.
- Panebože... Rychle. - Ať jsi na fotce!
To si koupíme cestou zpátky.
Jé. Moc děkujem.
Jedem!
Amy, tady je to super.
To jo.
Viktor přijde taky. Máme se tu sejít.
Přijde sem. Fakt.
- Čau. - Ahoj.
Ahoj.
- To je Raef. - Ralph?
- Raef. - Ralph?
- Raef. - Ray.
Klidně mi tak říkej.
- Connie. - Já jsem Amy.
- Ahoj. - Heather.
Heather. Ahoj.
Ahoj.
- Kdo si dá pivo? Ty? - Jo.
- Ty. - Jo.
- Přinesu. Tak jo, jdu pro to. - Pomůžu ti.
- Jo. - Hned jsme tu.
Jo?
Viktor je tu. Jdu ho pozdravit.
Počkej, řekni mu, ať přijde sem.
Dojdu pro něj.
Vrátíš se?
Ne, ale jsi moc sexy a mám tě ráda. Bav se.
- Dobře... - Ahoj!
- Nechceš jít dál od repráků? - Cože?
Nechceš jít dál od repráků? Strašně to řve.
Řve to.
Ale oni se sem vrátí.
Máš mobil?
Najdeme je. Pojď.
- Jsi z Nového Zélandu? - Jo.
Takže sis ze všech klubů a bývalých skladů v Barceloně
- vybral tenhle? - Přišel jsem za tebou.
- Vážně? - Jo.
Slyšel jsem, jak Amy říká, kam dnes půjdete.
Šel jsem najisto.
To je super.
Ty cestuješ jen tak?
Jo, to je nejlepší způsob. Kam mě nohy zavedou.
Necháš se unášet proudem?
Jo, miluju to.
- Opravdu? - Jo.
- Mě by to stresovalo. - Vážně?
Proč?
Nevím. Chci vědět, co bude dál.
- Jo. - A ty...
Pracuješ? Máš práci? Čím se...
Snažím se nepracovat.
Občas někde nějakou práci vezmu.
Třeba co?
Drhnul jsem bordel na lodích v Marseille.
Dělal jsem v supermarketu. Myl jsem auta. Pracoval jsem
pro vědmu.
- Bylo toho hodně. - Pro vědmu?
Jo.
- Jako... - Pro bezva lidi.
A co ty? Co... Pracuješ?
Jsem z Texasu.
- Dobře. - Vyrůstala jsem tam.
Na vysokou jsem šla do Bostonu,
kde jsem potkala Amy a Connie.
V srpnu se stěhuju do New Yorku, kde začínám s novou prací.
Co budeš dělat?
V bance.
Super.
Tobě je asi líp, když je chaos.
A drhnout bordel na lodích, to je úžasný.
Jo.
Jednou mi někdo říkal, že ve vztahu se hodí,
když jsou ti dva úplně rozdílní.
Protiklady. Když nemají stejné zájmy.
Nesnažím se říct, že jsme...
Asi bychom se měli vzít.
Tohle je šílená debata před klubem.
Jo.
Konečně jsme vás našli.
Ahoj.
- Čau. - Jak je?
- Tady už nemusíš řvát. - Jo.
- Je to fajn. - Super.
Viděl někdo Amy?
Nemůžu uvěřit, že Amy šla k Viktorovi na mejdan.
Ale můžeš. To je přesně její styl.
Vlastně jo, máš recht.
Tak co vy dva, zajiskřilo to?
S Rayem?
Ano. Počkej, jmenuje se přece Raef.
Raef je dost otřesný jméno. To určitě ne.
Jack mi říkal... Myslím, že má na konci „F“.
- Rayi. - Jo.
Vidíš? Nic. Vždycky mám pravdu.
Asi s ním dneska půjdu k němu do hotelu.
- Určitě? - Jo.
Zvládneš to tady?
- Jo. - Doprovodí tě?
Já to zvládnu.
- Takže ty to zvládneš? - Hostel není...
- Hostel je blízko. Budu v pohodě. - Jo, jasně. Dobře.
- Mám tě ráda. - Já tebe.
Napiš mi, jo?
No, byl to super večer.
- Mějte se. Zatím. - Čau.
Vidím, že život přistěhovalce ti vyhovuje.
Mám důvod, proč jsem tě chtěl vidět. Hemingway.
Co je s ním?
Mýlila ses. Neměl tři manželky.
Měl čtyři. Našel jsem si to.
Tys mě chtěl vidět, abys mi řekl, že jsem se spletla?
Nešlo mi o to, že ses spletla,
spíš o Mary Welshovou.
Což asi bude jeho čtvrtá žena?
Ano. Hemingway po dobu prvních tří manželství
pil, podváděl a nadával.
A s Mary Welshovou strávil posledních 15 let.
Ta zažila to nejhorší. Sice získal Pulitzera,
ale přežil havárii v letadle i v autě a horšilo se mu zdraví
Měl deprese. A jednoho dne se prostě zastřelil.
U nich doma.
Je to šílené. Byla u jeho smrti.
Nemělo by se na ni zapomínat.
Teď už na Mary Welshovou Hemingwayovou nezapomenu.
Hele.
Vidíš to?
Co? Tu věž?
- Jo. - Co je s ní?
- Pojď. - Dobře.
Můj praděda tu byl ve 40. letech.
- Tady? - Jo. A jel lanovkou.
Touhle lanovkou?
Jdeme.
- Je zavřená, ne? - Jo.
Ještě lepší, nemusíme platit.
No do háje.
Panebože, Jacku, nemůžu uvěřit, že to dělám.
- Pojď. - Co mám dělat? Je to moje první vloupání.
Hezky.
Určitě nás nezatknou?
- Nezatknou? - Jo.
Ne, za tohle ne.
A nebudeme mít průšvih?
To netuším.
Bude to zamčený. Nemůžeš jen tak...
Tak tohle mě baví. Počkej.
Odsud je vidět Sagrada Família.
- A kde? - Tamhle. Svítí.
Víš, že ji začali stavět v roce 1882?
Praděda si ji taky zakreslil do deníku.
Byl voják ve druhé světové.
Po válce zůstal v Evropě.
Vedl si deník a psal o všech místech, kde byl.
Mám ho u sebe.
Snažím se objet místa, o kterých psal.
Hezký způsob, jak uctít jeho památku.
Jo.
Jak se jmenoval?
- Russell. - Russell?
Jo.
To je hezká noc.
Tu jsem na seznamu neměla.
Amy a Connie mi to neuvěří.
To asi ne.
Jacku.
Sakra.
To ne.
To jsou lidi?
Jaký máme plán?
Improvizovat.
- Ne. - Ne, vy to nechápete.
Jsme tu zamčení celou noc.
Celou noc. Kde jste celou dobu byli?
- Taky zavoláme policii. - Měli bychom...
- Poběž. - Sakra.
Heather.
Šestkrát jsem jí řekla, ať je tu v 9:15. Connie!
Nebere mi to.
Tak jeďte dalším vlakem.
Budeme muset, když nepřijde.
Všechno mi sebral! Všechno!
- Cože? - Pas, všechny peníze,
koženou bundu ze sekáče v Bushwicku.
- Všechno. - Viktor?
Jo. Řekl mi, že to éčko
je fakt dobrý a že to bude nejlepší noc na světě.
Do hajzlu, to jsou hrozný boty.
Panebože, jsi v pořádku?
Jo, to jsem. Ale měla jsem halucinace.
Najednou jsem seděla v parku Güell a nic jsem neviděla.
Mozaika mi něco zpívala. Pak jsem se rozhlídla
a on byl pryč. Vzal si všechny mý věci.
A jinak jsi v pohodě? Zavoláme policii.
Ne, dobrý. Jenom...
Nestalo se nic extra hroznýho.
- Někoho okrást je dost hrozný! - Já vím, ale jinak se nic nestalo.
Nechci z toho dělat vědu. Ale připadám si jako kráva.
Mrzí mě to, Heather. Tohle jsem nechtěla.
Hlavně že jsi v pořádku.
Zajdeme na ambasádu pro novej pas a bude to.
Nebo...
Kdes říkala, že ten večírek byl?
Tu sochu si určitě pamatuju,
což znamená, že byla za mnou,
takže jsem...
Musela jsem jít tudy a...
- Počkat, to je ono! - Tamhle?
Viktore!
- Hej! - Viktore!
- Viktore! Tys ji okradl! - Je tam někdo?
- Haló? - Hej!
- Ahoj!
- Hej! - Panebože.
Byla tu včera párty?
Já tě znám.
Ty jsi ta, co zpívala.
- Fakt? - Jo.
Puccini. Panebože.
Slyšelo tě tady celý náměstí. Bylo to úžasný.
Nádherný. Zpíváš jako anděl.
Nevzpomínám si na to, ale děkuju.
Nemáš zač.
Amy zpívá operu?
Jo.
Dobře. Pomůžeš nám najít... Byl tu jeden kluk, Viktor.
Dobře, moment.
Jo, už jdu.
Do hajzlu.
Viktore, můžeš mi vrátit věci?
A ty jsi kdo?
Máš moje věci. Vrať mi je!
Nemám tvý věci.
Vzals mi pas, bundu, peněženku, kabelku a mobil!
Já tvý věci nemám, kotě.
- Voláš poldy? - Ano.
Potřebuješ číslo? Chceš pomoct?
Voláš poldy, jo? Poldy?
Tak jo. Možná
tvý věci omylem skončily u mě.
- Možná? - Možná. Půjdu se podívat.
Počkejte tady. Dáš tu nohu ze dveří, prosím?
- Dej tu nohu pryč. - Dělej.
Sakra!
Panebože. Není ti nic?
- Chyť ho! - Panebože!
Sakra.
- V pohodě? - Jo.
Jsi v pořádku? Kam zmizel?
Kde je?
Uhněte!
Našla jsi něco?
- Bunda z Bushwicku! - Nevidíte někdo ten pas?
Ale co... Hele... Co je...
- Kde je můj pas? - To je hodně peněz.
- Panebože. - Hledáme ho.
Není tady?
- Ty... - No jo.
- Jo! - Jo!
Nechcete si prodloužit pobyt a pobavit se?
Ale tohle... je asi ukradený.
Jo, ale ukrad to on.
- To není žádná omluva. - Dvojitý zlo se vyruší.
Přesně.
Pojďte.
Bude sranda. Jdem na to!
Určitě?
Kašlem na to.
Mám v kapse asi čtyři nebo pět táců.
- Tolik? - Jo.
- Co chcete dělat? - Je to legální?
- Jdeme. No tak. - Můžeme dělat cokoliv!
Pojď.
No jo.
- Kam jedeme? - Já věděl, že se zeptáš.
Jen mě zajímá, jak víš, kam jedeš.
Protože... Jak?
- Líbí se mi, jak tě žere, že to nevíš. - Nežere mě to.
- Trochu jo. - Akorát...
Ne. Jen... Jen mě to zajímá.
Copak ostatní vědí, kam jedeme?
Jsi v pohodě?
Okradl tě, ale díky tomu jsme teď tady.
Díky za připomenutí.
Ne, já děkuju tobě!
No jasně. Koukni, cos nám zařídila.
Podívej, kde jsme.
Je to dobrý, Amy, v pohodě.
Z nejhoršího dne jsi udělala ten nejlepší.
- Jedeme v kabrioletu. - Já vím.
V jediným, který měli. Jen díky tobě.
V červeným.
Jo, třešňovým.
Třešňovým.
Fakt ti děkujem.
Podívej na ty keře.
- Bože můj! - No ty bláho.
To je šílený.
Panebože. Koukejte na ty pilíře.
Nádhera.
- To bude dokonalá fotka. - Aha, fotíme se?
- Dobře. - Tak jo.
Víc k sobě.
- Sem k nám. - Už jdu.
- Bez brejlí. - Jo.
- Jo, bez brejlí. - Jacku, pojď.
V pohodě.
Jo, jsi trochu ošklivej.
- Mně nevadí, když tam nebudu. - Pěkný!
- Jak chceš. - Foť už.
- Dobrý? - Vypadá to dobře.
Už jdem k vodě?
Dost!
Jó!
- Sladký! - Ukažte. Prosím.
- Ty končíš. - Jasně.
Tu si dám na seznamku.
- To jo. - Počkej, to je můj mobil.
- Vrať mi mobil, Amy. - Vyfotíš nás ještě u vody?
Jo.
Panebože, to je krása. Bacha!
- Šílený. - Tak jo, půjdem tudy.
Jo, tohle jsem snad nikdy nezažila.
Mám pocit, že to děláš každý den.
- To ne. Bavilo by mě to, ale... - Každý den ne?
To jsou vaše lodě?
Dobře, děkuju.
To jsou mí kamarádi.
Ahoj! Jsem Raef. Brejden.
Dobrý den.
Já myslela, že umřeš.
Panebože, to se mi nelíbí.
Dobrý?
Jo.
Jo, ale máš se? Život je fajn?
Je ti pořád dobře?
Život je fajn. Neměnil bych.
- Connie, pojď sem. - Jo?
- Mlč. - Představ si, že si dali pusu.
- A to nám říká teprve teď. - Pšt, Amy.
- Co? - Líbali se.
Počkej, kdy?
Byla to jedna pusa. Byla moc hezká a pak jsme usnuli.
A znamená to něco?
Proč by mělo? Zítra odjíždíme.
Copak pro vás to něco znamená?
- Jak to myslíš? - Connie!
Potřebuju tamhle.
- Musím si zaplavat. - Nemusíš.
My dva moc nepištíme.
Dáme si předsevzetí.
Platí.
V tomhle domě bydlel Salvador Dalí.
- To je ten slavný deník? - Jo.
Co děláš?
- No tak! - Ne.
Tohle je životní příležitost.
Počkej.
- Vedle jak ta jedle. - Zkusím to znova.
Znova?
Vzpomínáte na ty baťůžkáře, co jsem potkala v tapas baru?
- Jo, ty Chorvati. - No a ten vysokej, Goran,
říkal, že mu to fakt změnilo život.
Dal si detox od společnosti a znova se napojil sám na sebe.
Uvědomila jsem si, že bych to taky dokázala.
A co?
Ujít Camino.
Ty?
Myslíš, že nezvládnu ujít poutní cestu?
Ne, vůbec ne.
Asi toho mám teď v hlavě moc,
po tom Viktorovi.
A prostě...
Nevím, nakonec se mi nic nestalo. Ale mohlo.
Nevím, je to fakt děsivý.
Ne, v pohodě. Jen jsem si říkala, že propařit se Evropou
možná není až tak správnej přístup, jak zvládnout rozchod.
Takže...
Já...
...zítra nepoletím do rodného hnízda.
Amy, já myslím, že tě čeká skvělá další fáze cesty.
- Jo? - Jo.
Já...
Já souhlasím. Upřímně.
Tak jo, počkejte.
- Rayi, můžeš nás vyfotit? - Jasně.
Víte, že se jmenuje Raef, že jo? Raef.
- Co? - Děláš si srandu.
- Raef. - Ray.
- Říkals... - Na konci je „F“.
-„Raef“ na tři. Raz, dva, tři. - Raz, dva...
Raef!
To je příšerná fotka!
Ne! Smazat.
- Vážně? - Ne, nemaž ji!
Ne, sluší nám to!
- Vážně budeš vyrábět víno? - Jo, vážně.
To zní úžasně!
Mám tam jet s...
- Chceš jet taky? - Jo, chci!
Lepší už to být nemůže. Jen se koukni, kde jsme.
Toulám se po Evropě s klukem, kterýho skoro neznám.
Když se jedeš něco učit, není to toulání.
Spíš jsi pěkná šprtka.
A je vážně milý, že chce jet s tebou.
Jen doufám, že se z něj nevyklube sériovej vrah!
- To si piš! - Panebože!
Dobrý den!
- Milujeme tě. - Já vás taky!
Miluju vás. Zvládly jsme to!
Zvládly!
- Amy, dávej pozor. Obě dvě. - Jo.
- Amy, nezapomněla sis něco? - Všechno mám v taxíku.
Určitě?
- Tohle totiž zůstalo na posteli. - Ne.
- To je můj pas. Ten budu potřebovat. - Amy.
- Díky! Miluju vás. - Všechno dvakrát kontroluj.
- Pa, mami! Pa! - A piš nám. Bože můj.
- Vyrob mi taky víno. - To víš, že ti ho vyrobím.
- Tak čau. - Čau.
- Ahoj! - Mějte se!
Máš teď chvíli čas?
Jo.
Poslední dobrodružství?
- Jasně. - Tak pojď.
Gaudího nejvíc inspirovala příroda a její vzory.
Někdo si četl průvodce.
V tomto případě ne. Máma byla architektka.
Vážně?
- A teď už ji nedělá? - Netuším.
Jak to, že ne?
Nevím, jestli to pořád dělá.
Zdrhla, když mi bylo deset.
Dostala práci v jiném městě.
Nejdřív nás pravidelně navštěvovala, volala, psala dopisy.
Ale po nějaké době přestala.
Což nevadí, protože mě aspoň
nemohla zklamat, když jsem ji nepotřebovala.
Jo.
- No ty vole. - Co je?
To je tak odporný. Ani se na to nemůžu dívat.
Chce se jenom vyfotit.
Chce jen přitáhnout pozornost na sociálních sítích.
Třeba se chce jen podělit o zážitek s kamarády.
Nebo s rodinou.
Spíš chce pozornost.
Gaudí to nepostavil proto, aby se pak lidi
chlubili na Instagramu.
To ti Gaudí sám řekl?
Člověk by měl být tady. To je nejvyšší forma uznání.
Napojit se, být tady.
Nechápu, proč tě to tak hrozně štve? Tak tady buď.
Ať si dělá, co chce.
Člověk tu má najít duchovní prožitek.
Máš si ho vychutnat v klidu. Ale lidi jsou tak prázdný,
že jim jde jen o to, aby to pak někomu ukázali.
Aby měli lajky a sledující.
Říkáš, že jsou lidi prázdný.
Když jsme se s Connie a Amy fotily,
taky sis myslel, že jsme prázdný?
Radši si rozmysli, co řekneš,
protože ti asi nedochází, jak zníš pokrytecky.
Proč je to pokrytecký?
Jsi v Evropě. Řídíš se deníkem, který napsal tvůj praděda.
- To je jiný. - Ne. Ne, jdeš podle zážitků,
které si on zapsal a zachytil.
Nedělají oni náhodou totéž?
Když on to dělal ve 40. letech, tak jsi lepší?
Heather.
- Heather. Stůj. - Co?
- Co je? - Můžeš se na chvíli zastavit, prosím?
- Je to můj poslední den. Tohle nechci. - Jsem kretén.
Jsem kretén, jasný?
Bylo to hloupý, tak promiň.
Nejsem zvyklej, aby mě někdo takhle usadil.
Jacku, musím na vlak. Jdu si pro...
Vynahradím ti to. Svezu tě do Bilbaa.
Nechci se rozloučit ve zlým.
Můžu řídit?
Promarnil jsem čas tím, co si o mně myslí ostatní.
Chtěl jsem, aby si mysleli, že mám dokonalý život.
Vystudoval jsem ekonomii a statistiku.
Cože?
Měl jsem podobnou práci, do jaký nastoupíš.
Vážně? Ty?
Ano.
A pak...
...mě vyděsilo zdraví.
Věděl jsem, že musím něco změnit a že to nepočká.
Takže jsem nechal všeho, co mě stahovalo ke dnu.
Podle tebe je to blbost, žít jen ze dne na den.
Pro mě ne, protože já už svůj život promarnil dost.
Za čtyři hodiny letíš?
Jo. To je tak akorát, abych měla dost času projít přes kontrolu,
připravit se a dát si skleničku vína. Nebo tři.
Co kdybys tam nešla?
Proč, máš pro mě přichystanou nějakou tůru podél letiště?
Ne, jen se ptám, co by se stalo, kdybys dneska neodletěla domů.
Letenku už mám zaplacenou. Nemůžu neodletět.
Nemůžu to nestihnout.
V práci začínám za dva týdny a musím se přestěhovat.
- Heather, teoreticky... - Co?
Co když to letadlo za čtyři hodiny vzlítne
a ty v něm nebudeš?
To by bylo fakt zlý.
Prošvihla bys stěhování.
Ale jinak by se něco stalo? Doopravdy?
Mám zbytek peněz od Viktora.
To stačí na dalších pár dní.
Ty děláš plány? To je divný.
- Vážně zvláštní. - Je to divný, to jo.
Dobře.
Počkej.
Píšou mi holky.
CONNIE – Ray neví, na koho z vás je víc hrdý!
Schvalujou ti to rozhodnutí?
Hele, co posílá Amy.
Dobře, hrdličky!
Jo, schvalujou mi to dost.
Podívej, kde jsem.
Vidíš? Pěkný, viď?
Asi mi nestačí, když mi jen napíšeš, že si to tam prodloužíš.
Já vím, promiň. Nechtěla jsem ti dělat starosti.
Dost si to tu užíváme a je to tu krásný.
Kdy jindy tohle třeba ještě zažiju?
Ale co práce?
Chtěla ses vrátit a zabydlet.
To byl přece tvůj plán.
Právě proto jsem si naplánovala pauzu.
Mezi posledníma prázdninama a prací.
Protože jsem chtěla
mít čas, abych si zvykla, ale myslím, že to zvládnu.
Vrátím se včas. Jen trochu opálenější.
A co holky?
Taky se rozhodly ještě zůstat.
Jen mám strach, abys byla opatrná.
Jsem opatrná. Přísahám.
- Mám tě rád. - Já tebe taky. Neboj se.
- Tak jo, pa. - Jo, ahoj.
Jaký to bylo?
Mám výčitky, že lžu.
Ví, že cestuješ po Evropě s klukem?
- Ne? - Ne.
- Jen se o tebe bojí. - Já vím. Mám ho ráda.
Nikdy jsem nezmeškala letadlo.
Už vůbec ne naschvál.
To mě nepřekvapuje.
Podívej na tohle.
Tady.
Jo, San Sebastián, 1946.
„V srdci Donostie,
kde si moře tajně šeptá s pobřežím,
jsem stál na mostě a přemýšlel o konci války.
Před rokem jsem byl zraněný v bitvě
a čekala mě jistá smrt.
Nevím, jak ani proč jsem přežil.
Jako by se ve mně něco hnulo.
Že můj život, ať krátký či dlouhý,
patří jen mně.
A nepromarním ani vteřinu.
Nezůstanu stát na břehu s pomyšlením, co by mohlo být.“
- Běž. Otevři dveře. - Kam mě to vedeš?
Neboj. Pojď.
- Už jsem tu byl. - Kam to...
Bydlí tu někdo?
Jo. Akorát nevím, jestli jsou doma.
Jak to myslíš?
Mně to není příjemný. Nemůžeme jen tak...
To je v pohodě. Věř mi.
Bože můj.
Jacku.
Jak se vede? Rád vás vidím.
- My tebe taky. - To je Heather.
- Těší mě, Heather. - Ahoj.
- Jsem Ana. - Těší mě, Ano.
- Ráda tě vidím. - Heather.
- Moc mě těší. - To mě taky.
Dlouho jsem tu nebyl.
Zaklepe na dveře.
Řekne nám: „Jmenuju se Jack.
Myslím, že váš táta znal mého pradědu.“
- Jenom tak? - Bez vysvětlení.
- Jen se usmál. - Neohlásil se? Jen...
- Přesně takhle. - Usmívá se mile.
Trávili spolu celé hodiny.
Občas jsme něco přeložili.
Někdy Jack jen poslouchal, jak ten starý pán něco říká v řeči, které nerozumí.
Připadalo mi, že tomu ani nemusím rozumět.
Bylo to jedno. Jen jsem poslouchal.
Heather.
Jack říkal, že hraješ na kytaru.
- Tos řekl. - Jo?
Promiň.
- Říkal to. - Jack lže.
Ne, já mu věřím.
- Ne. - Je to můj přítel.
- Věřím mu. - Tvůj přítel se plete.
- Zahraj nám něco. - Já ne... Ne, já ne...
Jo. Hraj něco, co můžeme zpívat.
- Chcete zpívat? - Ano, chceme.
- Dobře. - Prosím.
Správně.
Tak já to zkusím.
Jo.
Ale říkala jsem Jackovi, že jsem od střední nehrála.
Zkus to.
No vida.
To stačí.
Jo.
- Šikulka. - Ne.
Opravdu věřím, že tvé myšlenky formujou
tvou budoucnost.
Nekecám.
Jasně.
Vesmír, Bůh,
nebo jak tomu chceš říkat, pro nás chce to,
co pro sebe chceme sami.
Stačí, když nad tím budeme co nejčastěji přemýšlet.
Nevím, jestli tomu věřím.
A čemu věříš?
Já si nemyslím, že to na světě chodí takhle.
Ale bylo by fajn, kdyby se to občas povedlo.
Kde ses tu vzala?
Z Texasu.
- Dobré ráno. - Jak ti je?
Spala bych.
Jestli máš hlad, je tam snídaně.
To je pěkný.
Není šílený, že máme v ložnici vanu?
Díky, Viktore.
- Díky, Russelle. - Díky, Russelle.
Celý tenhle zážitek je neuvěřitelný, viď?
Nikdy s tím nechci přestat. Chci tohle dělat věčně.
Aby to neskončilo.
Je to mimořádný.
Ty jsi mimořádná.
- Můžu se zeptat? - Ano.
Kdybys mohla Bohu nebo vesmíru...
Už to říkám zas. Bohu nebo jiný síle
bys mohla dát jednu otázku
a dostala bys...
...jasnou odpověď...
Na co by ses zeptala?
„Jakej mám účel?“
Jo.
Vlastně jsem nad tím nikdy nepřemýšlela.
- Musíme se na to oblíkat? - Jo.
Musíme si vzít bílé oblečení a červené šátky.
Chceš říct, že tohle nosil Hemingway? Na to je moc super.
Prostě musíš.
Víš, že staří krotitelé býků
vypili láhev whisky až do dna,
pak do ní načůrali a pili to znova? Podávali si ji.
- Cože? - Jo.
A pořád to dělají?
Myslím, že jo.
Proto se v tý knize I slunce vychází píše, jak ten toreador
pořád upíjí whisky.
- Takže on tam pije vlastní moč. - Je to možný.
Už běžej.
Tamhle.
- Já tam jdu. - Ne.
- Drž mi palce. - Ne!
Jacku!
To byla kravina.
Přestaň.
Typická hemingwayovská macho kravina, cos vyvedl. Pěkný.
- Přestaň. Fakt. - Promiň.
- Nerozesmávej mě. - Vážně.
Zdravím.
Asi jsem si vyhodil rameno.
Podíváme se, jak to vypadá.
Chceš pomoc? Můžu ti pomoct?
To zvládnu.
Takhle ti asi vesmír říká,
že bys neměl utrácet kradený peníze.
Jen je vracíme do světa.
A navíc...
- Utratili jsme je předevčírem. - Co?
- To platíš ty? - Jo.
- Jacku, to je drahý. - Pak to nějak vymyslíme.
Chceš pomoct?
Jasně. Můžeš zaplatit, co budeš chtít.
Ahoj.
„Porto, druhé největší město Portugalska,
dalo jméno celé zemi a portskému vínu.“
Poslouchej. „Porto, 25. srpna 1946.
To ráno, kdy se otočil vítr
a vlny života narážejí na sluncem sežehlou skálu.“
- To je pěkný. - To moje je lepší.
Tohle Tracymu průvodci nedělej.
Ahoj, vidíte mě?
- Jo. - Já tě vidím.
Celý den se opaluju při procházkách na slunci.
Nezapomeň se namazat.
Ano, mami.
Není zač.
Piješ víno v poledne?
Jak se má Raef?
Raef?
- Jo. - Kde je? Proč nás nezdraví?
- Protože někde sbírá hrozny. - Raefe!
A navíc to začalo být
- mezi náma vážný. - Fakt?
Jo. Je to fakt skvělý.
No, můj momentální přítel je Camino.
Jsem asi v půlce.
Kde jste vy?
V jednom malým hotýlku.
- Všechno nám řekni. - Jo.
Jezdíme křížem krážem.
Žijeme podle deníku jeho pradědy.
Nemáme žádnej plán. Prostě jezdíme.
Není ti nic?
- Ne. Co ty? - Aby ses nesložila.
- Nemáš se brzy vrátit? - Za pět dnů.
A pojede tam s tebou? Jak na tom jste? Je to vážný?
Zatím nevím.
- Mluvili jste o tom? - Ne.
On žádný plán nemá.
Ale podle toho, jak spolu mluvíme,
mám pocit, že by snad chtěl.
No a ty chceš, aby jel s tebou?
Byla bych nadšená.
Chci, aby byl v New Yorku se mnou.
Je to doopravdy.
- Jo. - Víte...
Asi ho miluju.
Počkat, řekla to slovo na „m“.
Budu zvracet.
Panebože. To byste si teda měli promluvit.
Už teď mi chybí.
Nechci, abychom se už nikdy neviděli.
Musím se ho určitě zeptat. Zeptám se ho.
Anglicky. Anglicky, prosím.
Volám z kliniky v Pamploně kvůli vaší nedávné návštěvě.
Na rentgenu jsme našli jistou abnormalitu
a doporučujeme, abyste co nejdřív zašel na krevní testy.
Dobře.
Viděl jsi tohle?
- Co? - Můžu...
- Nevadí? - Ne.
Hele.
To snad ne.
- To je zázrak. - To jo!
Říká ti to něco?
Ne, vůbec to neznám.
„Santa Pau je malá vesnička v Pyrenejích,
kde se potkávají tři země.
Když se vydáte špatně, můžete ji minout
a do konce života toho litovat.
Jsem tu v dubnu, kdy se zrovna slaví.
Zima je u konce a místní vítají Santa de la Primavera,
patronku jara.
Jsem tu už šest dní a oni ještě nepřestali tančit.
Dělají to už po staletí. Místní ctí víru,
že přijde jaro a život půjde dál.
Tančí tváří v tvář smrti.
Nevím, kdy toho nechají. Možná toho taky nenechám.“
Myslíš, že ten svátek furt slaví?
Já nevím. Kde to je?
Santa Pau.
Netuším.
Tak jo, radši to zase schováme.
To je pro tebe.
Nech si to.
Russell by byl rád.
Miluju tě.
Já tebe. Nerada to říkám první.
Ahoj!
Dívej.
Jestli vidíš přes tu věž, to je Colosseum.
Nepotřebuješ něco? Už máš letenku?
Zbyde mi dost času, abych se zabydlela
a v pondělí nastoupila do nový práce.
Dobře. Víš, že na to nemáš ani týden.
Taky jsem ti chtěla...
...říct...
...že tu někoho mám.
Někoho tam máš?
Jak se jmenuje? Odkud je?
Jmenuje se Jack.
Je z Nového Zélandu.
Co dělá?
No, teď zrovna...
...jezdí po Evropě podle deníku svého pradědy.
Podle deníku? Proč?
No, jeho
praděda bojoval ve druhé světové válce.
Tak chce uctít jeho památku.
Kráčí v jeho stopách.
Je to nádhernej příběh.
A já nevím, možná o tom napíše knihu nebo...
- Heather. - Musím končit.
- Mám tě rád. Pa. - Pa.
Kde jsi byl?
- Ztratil jsem se. - Jo?
Tak já budu psát knížku?
Já...
Chtěla jsem ti to říct.
- Vážně? - Jo, napadlo mě, že...
Že to dá tomu, co dělám, nějakej význam?
Ne. To, co děláš, už význam má.
Chtěla jsem říct, že děláš fakt krásnou věc.
Je to skvělá zkušenost.
Já to ale nepotřebuju sepisovat.
Dobře.
A co potřebuješ?
Nic.
Všechno mám tady.
Ale to tvý „tady“ jednou skončí.
Odletím do New Yorku a ještě jsme nemluvili o tom,
jak to bereš a co si myslíš.
Že bychom si to měli co nejvíc užít, než odjedeš.
Než odjedu. A pak?
Nevím.
Nevíš?
Chápu, neplánuješ,
odtáhneš se pokaždý, když projevím sebemenší zájem o svou budoucnost.
Ale zároveň ze sebe sypeš moudra
o tom, jak se vesmír spiknul, aby nám dal, co chceme a potřebujeme.
Proč jsi pokaždý, když mluvím o budoucnosti, tak odtažitej?
Protože to nemá smysl řešit.
Jak to, že nemá smysl řešit budoucnost?
- O co ti jde? O tvou kariéru... - Ne, jde mi o všechno.
Jde mi o to, abychom se posunuli dál.
Já... Mrzí mě, že tě ta historka tak naštvala,
ale co jsem měla tátovi říct?
Od šestnácti každej den pracuje.
A ptal se mě na kluka,
kterej cestuje po Evropě podle deníku.
Vymyslela jsem si, že píšeš knihu,
protože to zní o dost líp než: „Nevím, tati,
je to tajemnej kluk z vlaku,
má hodinky za 10 000 dolarů a myslí si, že práce je pro blbce.“
Ty jsem koupil u silnice za deset babek, když jsem dal výpověď.
Připomínají mi, co je skutečný a co blbost.
Tak se tě zeptám. Tohle je skutečný nebo blbost?
Jasně že skutečný. Nemluv nesmysly.
Jen se tě ptám a ty hned uhýbáš.
- Co ode mě chceš slyšet? - Možná... Nevím.
„Ničí mě, že se za chvíli rozloučíme.
A měli bychom naplánovat, jak se co nejdřív zase vidět.
Představa, že se neuvidíme a budeme
každý na jiným kontinentu, je nesnesitelná.“
Nebo jenom pro mě?
Heather, já nevím, co nám budoucnost přinese. A nevadí mi to.
Ale já nejsem past. Nejsem... slepá ulička, které se musíš vyhnout.
- Nikdy jsem ti nelhal. - To neříkám.
- Ale říkal jsem... - Netvrdím, že lžeš.
Od začátku říkám, že nežiju budoucností
a nic velkýho neplánuju.
Já vím. Jenže já jo.
Já plánuju. Potřebuju to.
A připadá mi, že kluk, kterej nic neplánuje a nikde ho nečekaj,
by se mnou aspoň mohl nasednout na letadlo.
Teď ti nemůžu odpovědět.
- Pojeď se mnou. - Nemůžu... Nevím...
Nevím, co ti mám říct, Heather.
Teď mi ale neříkáš vůbec nic.
Teď se o tom nemůžu bavit.
Jacku.
Jak to myslíš, že se o tom nemůžeš bavit?
- Kam jdeš? - Jdu se projít.
Existuje nebe a peklo?
Myslím, že na nebe a peklo nevěřím.
Mám radši představu,
že máme jen tohle.
- Ano. - Tenhle dost krátký život.
To je na něm krásný, že si můžeš vybrat...
Že se můžeme rozhodnout, kým budeme.
A není na nás, abychom rozhodovali, která chvíle...
je dokonalá a která ne.
Někdy ty nejkrásnější věci vzejdou z těch nejhorších ztrát.
Což je ale často těžký.
Věříš na minulý životy?
Ano.
Stoprocentně ano.
Myslíš, že už jsme se potkali?
Jo, na sto procent.
Začínám věřit,
že náhody nejsou.
VYHLEDAT LET Z ŘÍMA DO NEW YORKU
Poletím s tebou.
Koupil jsem si letenku.
„Kopali hlínu, kterou už kopal někdo dřív
a bude ji kopat další.
Stromy vyrostou,
muži zemřou
a jejich děti budou jednou samy sklízet olivy.
Před západem slunce jsme zasadili 19 stromů.
Ať se mnou bude cokoli, žiji v jejich půdě.
Žiji v historkách jejich vnoučat.“
To je ten háj, kterej Russell sázel?
Netuším. Možná.
Můžeme se k tomuhle stromu vrátit v dalším životě.
Dobře. A je to.
To je pěkný.
Půjč mi mobil. Vyfotím nás.
- Co že uděláš? - Moc se nevzrušuj.
- Tak jo, máme osm vteřin. - Co uděláme?
Počkat, co uděláme?
Je to hloupý.
- Copak? - Jsem z nich nervózní.
Tady dr. Donato z onkologické kliniky v Římě.
Dívám se na vaše výsledky. Zavolejte mi, prosím.
Hned jak budete moct.
Musíme si promluvit o datech toho letu.
Jacku.
Co děláš?
- Dáš si kafe? - Trumbero. Ano.
Za malou chvíli
můžete začít nastupovat do letadla 2463 do New Yorku, JFK.
Jako první si nastoupí osoby vyžadující asistenci...
Skočím si na záchod.
- ...a cestující s dětmi. - Dobře.
Jsme ve skupině pět.
Takže máš ještě čas.
Jo.
- Necháš si tu věci? - To je dobrý. Jsem zvyklej.
Dobře.
- Byla to skvělá dovolená. - Jo.
To byla.
Do poslední minuty. Skvělá.
- Viď? - Nejlepší.
To je dobře.
Ale ještě toho chci tolik vidět.
Můžeme se vrátit.
Jo.
Takhle se chováš, když jdeš čůrat?
Tak běž, rychle. Ať jsi zpátky.
- Dobře. - Tak jo.
Cestující z první zóny mohou nastupovat.
AMY Šťastnou cestu, hrdličko!
CONNIE – Jestlipak si v letadle lehne do schránky na kufry?
Prosíme cestující letu 2463 do New Yorku, JFK.
Kde jsi?
Cestující z druhé zóny se mohou připravit.
Všichni už se řadí
Třetí zóna může nastupovat.
- Všichni cestující letu 2463... - Jacku.
Dobrý den. Hledám svého přítele.
On totiž...
Sakra. Omlouvám se. Díky.
TÁTA – Už jsi v letadle? Šťastný let, zlatíčko
Promiňte. Pardon.
Poslední výzva pro cestující letu 2463 do New Yorku, JFK.
Dostavte se prosím k odletové bráně. Za okamžik budeme zavírat.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Mám s někým odletět
a nemůžu ho najít.
Můžete mi říct, jestli už nesedí v letadle?
Promiňte, už musíme zavřít.
Budete muset nastoupit a podívat se sama.
Chápu. Jen mi řekněte, jestli nastoupil ten člověk,
- který má sedět vedle mě. - Pas a letenku, prosím.
Děkuji.
Prosím.
- Všude je obsazeno? - Ano.
Dobře.
Moc se omlouvám.
Co se stalo? Kde jsi? Nedoručeno
Dnes se ve městě otvírá další prázdninová atrakce.
Na tři týdny se stane hlavní atrakcí čtvrti Flatiron.
Začíná to efektní uměleckou instalací...
Ahoj!
Connie.
Počkej. Chceš říct, že se ti vůbec neozval?
- Vůbec. - Vůbec?
- Vůbec.
Jen psal, že se omlouvá.
A pak si mě nejspíš bloknul.
- Ne. - Jo, poslední...
V tom případě je to naprostej sráč.
- Nezlob se. Ne. - Počkej, ne.
Počkej, jak říkám.
- Nech ji domluvit. - Poté, co napsal „Moc se omlouvám,“
se moje zpráva nedoručila. Bloknul mě.
Takže tě jako zazdí poté,
co jste spolu prožili úžasnej výlet,
potom, co ti řekl, že tě miluje?
Pak tě totálně ignoruje a navždy zmizí?
Promiň, ale pan Jack si může ten blbej přízvuk a blbou náladu
strčit do zadku. Ať shnije, kde chce.
Už ho neřeším. Zasloužíš si lepšího.
Je to trapas.
- Trapas ne. Je to hnusný. - Není to trapas.
- Souhlasím. Zasloužíš si lepšího. - Díky. Vážně zasloužíš.
Jsem z toho tak zmatená.
Proč nic neřekl?
- Aspoň něco. - Ale divný je,
že se neozval ani Raefovi.
- Cože? - Nic neví.
- Fakt? - Zvláštní, co?
- Neví o Jackovi? Odkdy? - Vůbec. Prej je to divný.
Aby se mu měsíc neozval, to se Jackovi nepodobá.
Hele, holky.
Není v programu na ochranu svědků?
Amy.
Ne, vážně.
Co když přijel na letiště a uviděl svýho starýho mafiánskýho šéfa?
A řekl si: „Panebože, teď mě chytnou.“
Tak musel změnit svůj život a nechat si dát novou identitu.
To vysvětluje, proč se neozval.
- Určitě... - No jasně.
Lepší, než když mě ignoruje kluk, kterýho sotva znám.
Ne, já tomu věřím, protože jemu...
Jemu by to u mafiánů nešlo.
Možná kvůli tomu, že mu to nesluší na fotkách.
- Počkej. - Počkej.
- To sedí. - Dává to smysl. A pak...
- Jo, povídej. - Myslím, žes na to kápla.
Byl u mafiánů, ale nešlo mu to. A tak s tím musel seknout
a vstoupit do programu na ochranu svědků.
Balamuť mě dál.
- Proto jsem tady. - Miluju tvůj mozek.
Díky, taky ho miluju.
Díky všem, že jste to dali dohromady.
Vím, že příští týden jsou svátky.
Tak tedy k věci.
Myslím, že všechno vypadá dobře.
Máme jednu poznámku na straně tři...
Veselé Vánoce z Texasu. Teď jsem přijela domů.
Rodina se má fajn.
- Ahoj! Tady je! - Ahoj!
Ahoj, babi. Jak se máš?
Jsi kost a kůže.
Táta pozdravuje. Babička pozdravuje.
Pojď taky ke mně!
- Moc jsi mi chyběl. - Ukaž se mi.
- Pomoz mi se šunkou. - Fajn.
- Bez tebe vánoční šunku nenachystám. - Rozhodně ne.
- Máš pivo? - To si piš.
A mám vás moc ráda. Veselé Vánoce.
Tak...
Co tě trápí?
Když máma odešla,
jak jsi...
Jak jsi to zvládal?
Věděl jsem, že za to nemůžu já
a ty taky ne.
Podívej se na nás.
Copak nejsme nádherní?
Já mámě nikdy neviděl do hlavy.
Mohl jsem ji nesnášet,
že nás opustila,
hlavně tebe.
Ale můžu ji milovat, že mi tě nechala.
Že mi poskytla jedinečnej vztah s tou nejlepší holkou na světě.
Ale věř mi, beruško, spoustu let jsem promarnil
tou zbytečnou nenávistí.
Já taky.
Heather, beruško.
Ty vedeš skvělej život.
Život, o jakým se mně ani nesnilo.
Máš skvělý vzdělání, skvělou práci.
Skvělou budoucnost.
Nedovol, aby tě o to ten kluk připravil.
- Posloucháš mě? - Vždyť jo.
To mi neudělá.
Pomůžu babičce nandat fazolky.
Máš hrozně pěknej pokojíček.
- Connie na té fotce vypadá šíleně. - Koukni na Connie.
Bude naštvaná, že je pořád máš.
- Měly jsme je spálit. - Já vím, proto je mám.
Pořád teď spolu mluvíme o vážných věcech.
- O tom, co bude? - O budoucnosti.
O vážných věcech,
třeba kde bychom chtěli žít.
Panebože. Myslíš, že tě požádá o ruku?
Řekla bys ano?
Jo, jasně. Řekla.
Ale...
Asi jsem zmatená.
Jo? Z čeho?
Vždycky mě uklidňovalo,
když jsem měla plán.
- A... - Jaký plán?
No...
Plán. Svůj plán, jak se mají věci vyvíjet.
Je to jako vzorec.
Jít na školu, vystudovat, sehnat si práci,
seznámit se, a to je moje představa.
A jsem za to vděčná. Vážně, ale...
Já...
Nevím, jestli pořád ještě toužím po New Yorku.
Nevím, jestli tu práci pořád ještě chci.
- A sakra. To je velký rozhodnutí. - Já vím.
Tak proč to děláš, když to nechceš?
Protože tě...
Nechci tě zklamat.
A...
Mě nemůžeš zklamat.
Zklamala bys mě jedině, kdybys udělala něco, co nechceš.
Já nikdy nechápal, proč chceš pracovat v bance.
Jasně, peníze,
ale musíš dělat to, co miluješ. Nebo aspoň co máš ráda.
Je fakt, že to asi nemám ráda.
No a kdo jo?
Chápu tě. Hele, jsi mladá.
Na tohle rozhodnutí máš celý život.
O to právě jde.
Myslím, že je to poprvé, co si tuhle otázku kladu.
A dochází mi, že když jsem byla s ním...
Jako bych nemyslela na to, co od sebe čekám.
Nemyslela jsem na to, kam musím jet,
kým se mám stát,
nebo co bych měla dělat.
Prostě jsem byla s ním.
Jo, to je svoboda. Bylas volná.
Jo. A teď mi to chybí.
Jednou to zase najdeš.
Ale v bance to asi nebude. Vážně.
Nechci tím vyvracet, že jste spolu prožili úžasný chvíle.
Říkám vlastně pravej opak. Něco ti dal.
Něco, po čem můžeš toužit.
Dal ti ten pocit.
Taky si to myslím.
To je velikej dar.
- Mám tě rád. - Já tebe taky. Je fajn být doma.
Snažím se vyřešit záhadu, proč jsi zmizel,
ale na nic jsem nepřišla.
Asi je čas na tebe zapomenout.
Ať jsi kdekoli. Snad se máš dobře.
AMY – Já to věděla! Kdy máte svatbu?
CONNIE – Na jaře. V Barceloně. Půjdete za družičky?
Samozřejmě! Bereme to! Blahopřejeme, milujeme tě!
Panebože.
- Heather? - Ahoj.
Nevidělas moje boty?
Jo, tamhle.
Pospěš si. Už čeká. Pojď.
Už jdu.
Prohlašuji vás za manžele.
- Panebože. - Blahopřejeme.
To je moje žena.
Máš tu nejlepší holku.
- Jo, já vím. - Na světě.
Takže nic?
Ani slovo?
Víš něco?
Pojď se mnou.
Tak jo.
Účast nepotvrdil.
Jen mi poslal svatební dar
a tohle.
Je pro tebe.
Nečetl jsem to, neboj. A Connie o tom neví.
Řekl, ať ti to dám, jen když se na něj budeš ptát.
Takže...
Dobře.
- Budu venku, kdyby něco. - Dobře.
Heather...
Vím, že to, jak jsem ti zmizel na letišti, mi nikdy neodpustíš.
Vidět tě nastupovat do letadla samotnou bylo to nejtěžší.
Ale v tu chvíli jsem cítil, že nemám na vybranou.
Lhal jsem ti o té svojí nemoci,
jak se bojím, že se rakovina vrátí.
A najednou se vrátila.
Rázem jsem přišel o veškeré jistoty.
Ale jednu věc jsem věděl jistě,
nechtěl jsem, abys mě viděla umírat.
Musel jsem utéct a doufat, že mě za to budeš nenávidět.
Že to překonáš a najdeš štěstí, jaké si zasloužíš.
Chybíš mi.
A jak měsíce plynou, myslím na tebe víc a víc.
Z těch dvou týdnů se stal v mé hlavě oblíbený film.
Pouštím si ho pořád dokola s nadějí,
že vzpomínky nevyblednou.
Ty moje cesty, filozofování, všechny moje nápady...
Už vím, že jsem se neřídil žádným deníkem.
Utíkal jsem před pravdou.
Ten deník není návod ani průvodce, jak dosáhnout naplnění.
Je to mapa, která mě přivedla k tobě.
Stále ho nosím u sebe, ale už ho čtu jinak.
Shledání s tebou dalo mému putování smysl.
Láska mi dává sílu čelit tomu, co přijde.
Láska mě nutí tančit tváří v tvář smrti.
„Tančí tváří v tvář smrti.
Nevím, kdy toho nechají.
Možná toho taky nenechám.“
- Budu muset odjet. - Myslíš, že je tam?
Já nevím.
Ale musím tam jet.
Musím doufat.
Já nevím.
- Mám tě moc ráda. - Já tebe taky.
- A gratuluju. - Děkuju.
Tak už jeď.
Musíš tam jet. Musíš tam jet teď hned.
Ahoj.
Jak jsi mě našla?
Vybavil se mi ten svátek.
„Tanec tváří v tvář smrti.“
Heather, nemůžu ti nabídnout... Budoucnost.
To od tebe nepotřebuju.
Pamatuješ, cos mi říkal?
„Stačí na to myslet
a je to tvoje.“
Teď jsem tady a miluju tě.
A chci tancovat.
Já tě taky miluju.
MAPA K TOBĚ
Překlad titulků: Tereza Nesvačilová
Kreativní dohled Kateřina Hámová