Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Ja sam J. Stewart, a pred nama je sjajan The Daily Show.
Pridružit će mi se David Remnick, urednik časopisa The New Yorker.
Kakva načitana publika.
Slavimo 100 godina The New Yorkera, a razgovarat ćemo o razlici između umlauta
i prijeglasa.
Brine me hod do pozornice.
Bit će super. Hoćeš li mahati?
Hoću.
Pozdravite Davida Remnicka!
Sto godina The New Yorkera.
Ne znam vidite li, ovo je posebno izdanje
s kupaćim kostimima.
G. Dewey, Truman Capote iz The New Yorkera.
-The New Yorker? -Da, The New Yorker.
Svi obožavaju crteže u The New Yorkeru.
Dok se stotine novina i časopisa bore za preživljavanje,
The New Yorkeru ide sasvim dobro, hvala.
Ima samo stotinu godina? A koliko je toga postigao.
The New Yorker osvojio je Pulitzera za dugoročno istraživačko novinarstvo.
Mladi kuhar Anthony Bourdain svojim je člankom uzdrmao restoransku scenu.
Recenzije Pauline Kael oblikovale su filmsku industriju.
The New Yorker.
„Bio bih ravnodušniji da nisam toliko letargičan.”
O, razumijem. Nije loša fora.
Za nas sa Srednjeg zapada
The New Yorker bio je prozor u život Njujorčana.
Pišem za The New Yorker.
-To je časopis… -Znam što je The New Yorker.
Ministarstvo obrane brani se od navoda u ovotjednom izdanju The New Yorkera.
Kontroverzna naslovnica novog izdanja The New Yorkera.
The New Yorker prvi put podržava predsjedničkog kandidata.
Uvodnik ovotjednog izdanja…
Za razbibrigu imat ćeš samo ovu hrpu časopisa The New Yorker.
Daj me nemoj…
Obojica znamo da ih neću čitati.
THE NEW YORKER: 100. OBLJETNICA
Emily, kako si? Živa si.
Bok, Louisa. Kako je ekipa?
Imamo puno posla, stoga ne odugovlačimo.
TJEDNI SASTANAK
Piše se kako bogataši imaju novu zanimaciju.
ŠEST MJESECI DO JUBILARNOG IZDANJA
Fosili dinosaura.
Od 2022. vlada velika nestašica Adderalla.
Predlažem da napravimo portret Kojija Murate,
izumitelja prvog drvenog satelita, koji…
Svaka naša sjajna priča u proteklih 100 godina
počela je kao sjajna zamisao.
A naši autori idu kamo ih te zamisli odvedu.
Naši urednici, u suradnji s autorima,
zatim seciraju i poliraju svaku rečenicu, svaku riječ.
„…ali na početku, urednici se nisu previše uplitali.”
Je li taj zarez potreban?
Članak zatim ide na provjeravanje činjenica,
proces koji je netko jednom usporedio s kolonoskopijom.
Piše da se mačke zovu Tigar, Švaler i Gumeni.
Je li to točno?
New Yorker je čudo, u redu?
The New Yorker je časopis…
UREDNIK (OD 1998.)
koji će jedan tjedan objaviti portret glazbenice od 15 000 riječi,
a drugi izvješće iz južnog Libanona od 9000 riječi
prošarano humorističnim karikaturama.
Na naslovnici nikad nije fotografija.
Nikakav bikini, nikakva filmska zvijezda.
A svejedno je uspješan.
Činjenica da to postoji i da je uspješno…
A uvjeren sam da će biti uspješan ne 100, već još 200, 300 godina.
To je nevjerojatno.
1920-E
Doba jazza, New York.
Užurbani grad financijera, mondenki,
velikih ansambala,
Babea Rutha
i više od 30 000 ilegalnih barova.
Tu se pojavljuje Harold Ross,
iznenađujući osnivač The New Yorkera.
Strastveni pušač nadaren za prostakluk,
Ross je upao u ekipu povremeno zaposlenih pisaca i humorista
koji su se sastajali u hotelu Algonquin na tekućem ručku uz duhovita dobacivanja.
„Sve što volim raditi nemoralno je, nezakonito ili deblja”,
našalio se jedan od njih.
Upravo su ondje Ross i njegova supruga Jane Grant
dobili zamisao za novu vrstu humorističnog časopisa,
tjednik za intelektualce s Manhattana, kako su rekli,
a ne za staricu Bogu iza nogu.
Ironično, Ross je dolazio iz rudarskog gradića u Coloradu,
gdje nije završio ni srednju školu.
No naveo je svoje prijatelje da objavljuju smione članke
i karikature o društvu i kulturi.
RECI TO SKANDALOM
Angažirao je dizajnera da mu stvori prepoznatljivi font
i maskotu koja ismijava profinjeni stil časopisa.
Tog pretencioznog kicoša posprdno su nazvali Eustace Tilley.
I tako je rođen The New Yorker.
Narednih sto godina priča je o preživljavanju,
tvrdoglavom otporu,
hrabrim promjenama
i nekim od najutjecajnijih članaka, pripovijesti i karikatura 21. stoljeća.
Naša stogodišnjica za nekoliko je mjeseci,
pa moramo smisliti nešto posebno za naslovnicu.
Naslovnica određuje ton izdanja.
LIKOVNA UREDNICA
Ne možete je nalijepiti u posljednji tren.
Mora odražavati duh trenutka,
ali biti i bezvremensko umjetničko djelo
dostojno da ga se uokviri i objesi.
Iskreno, ta potraga iz tjedna u tjedan i dalje me ispunjava tjeskobom,
čak i nakon 30 godina.
Prije The New Yorkera,
uređivala sam strip-časopis s alternativnim karikaturistima.
Volim raditi s umjetnicima jer svaki ima vlastiti čvrsti stav,
vlastiti stil i vlastitu priču koju žele ispričati,
a sve to želim uključiti u The New Yorker.
Za stogodišnjicu David Remnick rekao mi je
da moramo iskoristiti Eustacea Tilleyja s prve naslovnice.
Jedva sam se suzdržala da ne uskliknem: „O, ne!”
Znate?
Razumijem zašto,
no želim nešto inovativno i svježe.
Stoga moram nekako pomiriti to dvoje.
-Vidjet ćemo. -Bit će dobro.
PUBLICIST
Rubrika „Glavna tema u gradu” navuče vas od prvih stranica izdanja.
To su kratki tekstovi.
Crtice ili kratki izvještaji.
Svaki ima svoju priču.
Možda sam igrao biljar s rokerima
ili se družio s fotografom Johna Belushija.
Obično su to zaokruženi tekstovi,
no ovaj će biti otvoreniji.
Dobro.
Možda ste primijetili da suvremena politika stvara razdore,
pa sam odlučio opipati bilo grada.
To je poput ribolova.
Nikad ne znaš. Hodaš gradom i…
osluškuješ o čemu se priča.
-Mark, drago mi je. -Drago mi je.
-Pišem za The New Yorker. -Dobro.
Radim za časopis The New Yorker. Znate li za njega?
Kad se uživim u potragu za ljudima i zanimljivostima New Yorka,
kao da sam na drogama.
Svi su mi zanimljivi.
Sve mi je čudesno.
-To je vaš unuk. -Unuk.
-Ima preslatko lice. -Jako je sladak, da.
Želite li razgovarati o nekim temama?
-Ne. -Ne želite?
-Ne. Žao mi je. -Sigurno? Dajte!
Znojim se. Idemo.
Pišem za časopis The New Yorker.
Smijem li vas nešto pitati?
Samo malo znam engleski.
Što govorite?
-Mandarinski. -Ne znam mandarinski.
-Bok! Ja sam Nick. -Bok.
Pišem članak o nervozi među ljudima
zbog ove političke situacije.
Onda, kako ide? Kako ste raspoloženi? Spavate li dobro?
Ne baš.
Imate li političku podjelu u kućanstvu?
Zanimljivo da ste to spomenuli jer smo…
Bavila sam se popisom gostiju za Dan zahvalnosti.
Upravo ste ušli u moj komentar.
„New York, kako si?
Hoćemo li se poklati
ili nastaviti živjeti nesavršeno kao toliko puta dosad?”
Baš čupamo riječi iz ljudi, ali…
Mislim da ima materijala.
Odlučili smo snimiti nekoliko jubilarnih videa.
Razni autori, umjetnici i mislioci…
PRODUCENT U VIDEO ODJELU
…govorit će o sebi kroz prizmu iskustava s časopisom.
Ovo je originalna stolica iz prvog ureda.
Lijepo.
Tad se radilo kvalitetno.
Izuzetno je udobna.
Ovo je zaboravljeni zanat.
Izgubili smo vještinu oblikovanja drva prema guzici.
Zato je toliko udoban. Ali ovo je zaboravljeni zanat.
Ovo više nitko ne može.
Imaš li omiljenu karikaturu kroz sve ove godine?
GLUMICA, AUTORICA
Sve karikature Emily Flake.
Omiljena mi je sa ženom u cirkusu
koja poseže prema lavu nasuprot njoj.
Ta karikatura sažima moje rane dvadesete.
Svaki je muškarac bio taj lav.
„IZNAD, DOVRAGA, IZNAD!”
Volim karikature Zacha Kanina.
AUTORICA I KOMIČARKA
Na jednoj je Sizif u uredu.
„MORAMO RAZGOVARATI O TVOM NAPRETKU.”
Urnebesno mi je zamišljati Sizifa u uredskom okruženju,
s poslom koji vjerojatno nikad ne završi.
Uvijek ste dojma da su karikature u The New Yorkeru malo prepametne za vas.
GLUMAC I KOMIČAR
Kao da vas gledaju ovako.
LJUDI NA KATU IZNAD
Obožavam Roz Chast.
Ajme, jako volim Roz Chast.
Baš me pogodi u dušu.
SLJEDEĆI ISPAD U 16 SATI
Ajme! Čuješ li je?
Pogledajte onu pticu!
„Pogledajte onu pticu!”
Ovo je ptičica.
Ona voli The New Yorker.
Stvarno.
Lako ga je prožvakati.
Ovo su plakati.
Dolaze iz Gane.
Da, to je… Mislim da je to bio vjenčani dar.
Ova je marama dizajn Charlesa Addamsa.
Fantastična mi je.
Bio je prvi karikaturist u kojeg sam se zaljubila, još kao dijete.
Privlače me stvari koje su istovremeno mračne i smiješne.
Zamislite da to rade danas.
Komentari bi bili: „Ovo je neprihvatljivo.
Ne vidim što je tu smiješno. To boli. To peče.
Znam nekoga tko se opekao vrelim uljem.
Nije nimalo smiješno.”
Znala sam da se želim baviti samo crtanjem
od treće ili četvrte godine.
Mislim da ovo zanimanje odaberete samo ako stvarno ne znate ništa drugo.
POSLJEDNJA POWERPOINT PREZENTACIJA
OZLIJEĐEN? REKLA SAM TI, ALI NISI SLUŠAO
PTIČJE SVJETILJKE PLUS
Ovdje treba biti samo jedna osoba.
Tijekom tjedna zapisujem zamisli.
To su napola…
Samo ono što bih crtala.
Obično imam, ne znam…
„Majmun udara činele, farmer entuzijast,
gornja granica duga, que sera sera,
dolina jezivosti, trojac.”
Mislim, to su samo zamisli.
Nedovršene zamisli.
To sam tražila.
U velikoj mjeri crtam da bih se osjećala manje usamljeno.
ZAŠTO SAM OVDJE?
Kao da nisam jedina kojoj je sve ovo toliko depresivno
da jedva smognem volje izaći iz kreveta.
Ustajem vrlo rano,
napravim si šalicu kave
pustim si podcast ili tri…
Dobro došli u Haaretz Podcast.
…i odvježbam malo da ne umrem.
Imam 65 godina.
Svako jutro kad zakoračim na ulicu, osjećam se kao Fred Astaire.
Odmah sam sretniji.
Odrastao sam preko rijeke u Hillsdaleu
i uvijek sam New York gledao s čežnjom.
Bio je toliko primamljivo blizu, a opet tako daleko.
Neki ga zovu Michaelom Jordanom novinarstva.
Karijeru je započeo u The Washington Postu,
gdje je bio dopisnik iz Rusije.
Prije nego što je postao peti urednik,
dobitnik Pulitzerove nagrade proslavio se
opsežnim portretima ličnosti poput pape,
Mikea Tysona ili Brucea Springsteena.
Dobro, može. Da.
Moj se dan sastoji sastanaka. Jedan za planiranje,
drugi za prijedloge, treći za politiku…
Anketa iz Michigana je ažurirana?
Financije, osoblje,
komentiranje članaka s ovim ili onim urednikom
i mnogo telefonskih poziva.
Nisi povraćao u Ulici Bourbon u četiri sata ujutro?
Kontakt s autorima.
Bože… Što bi Hunter Thompson učinio?
U 13.30? Dotad imam hrpu obveza.
Da, u međuvremenu.
Phil Montgomery. Par radijskih javljanja.
Jebeni Bože.
Snyder kaže da je naučio…
Bilo je samo malo previsoko.
Danas u Radijskom satu… Glas mi je užasan.
A u veljači imamo stotu obljetnicu.
Stoga još puno toga treba definirati.
SASTANAK ZA KARIKATURE
Ova mi je najbolja.
Ova me nasmijala naglas.
-Ovo je… -Stvarno je urnebesna.
-Dobro, ovo se mora objaviti. -Da.
DA - MOŽDA - NE
Utorkom ujutro dobijem
negdje između 1000 i 1500 karikatura u pretinac.
Na kraju otkupimo između deset i dvadeset.
UREDNICA KARIKATURA
Dakle, s 1500 na deset.
David me stalno podsjeća da ne radim u rudniku,
pa se nemam pravo žaliti.
U principu, to je zatupljujući zadatak.
Izmjenjuju se valovi zbunjenosti, delirija, depresije…
Ruke su ispružene. Ponovite još jednom.
Nekad napravim stanku na 800. karikaturi
i odradim tri minute i 30 sekundi japanske tjelovježbe.
„Osjećam se bolje otkad više ne gledam vijesti.”
Mora se razvedriti.
Između 50 do 60 koje mu pošaljem
David odabere deset do dvadeset karikatura.
Smišljam razne psihološke strategije
kako utjecati na um Davida Remnicka.
Nisam sigurna djeluju li stvarno
i ne mogu reći da su ih potvrdili stručnjaci,
ali nekad stavim karikaturu koja mu se inače ne bi svidjela
ispred neke koja mi je dobra.
Molim?
Postavim letvicu nisko
i onda bude oduševljen idućom.
I onda kažem: „Genijalno. U pravu si.”
„Napokon možemo biti zajedno”, kaže žena psu.
„Nisam znala da si tako vješt s…”
-Kriste. -Čekaj, ne razu…
-Što? Pas je ubio oca. -A to je…
Karikature se pojavljuju usred dugačkih članaka
koji su često na tešku temu ili zamorni.
Bez uvrede ikome.
Zadaća im je da to presjeku i iznenade vas,
da ponude kratki predah i smijeh.
Vidi duhove.
Super je.
Dobro. Tetrapak mlijeka plus pahuljice jednako psihopat.
Pahuljice plus mlijeko je u redu.
-Kad staviš… -Redoslijed.
Uglavnom, istina.
-Da. -Ne ide mlijeko pa pahuljice.
Tko bi prvo ulio mlijeko? To je doslovno…
-Razvela bih se od Alexa zbog toga. -Tko? Psihopati.
Ne mogu vjerovati da nam je ovo posao.
1940-E
U prva dva desetljeća postojanja
The New Yorker postao je uspješan humoristični i književni časopis
kakvog je osnivač Harold Ross zamislio.
Iz zagušljivih ureda u 43. ulici
objavljivao je svježe i ironične eseje
te smione i sugestivne karikature.
No s Drugim svjetskim ratom sve se promijenilo.
Nakon bombardiranja Hirošime
američka je vlada zabranila objavljivanje fotografija
koje prikazuju patnju civila.
Stoga većina Amerikanaca nije znala
što su ljudi ondje doživjeli.
Ali mladi John Hersey slutio je da se iza toga krije priča
koju je trebalo ispričati.
Razgovarao sam s Williamom Shawnom,
tada drugim čovjekom The New Yorkera,
o objavljivanju članka o Hirošimi.
U to vrijeme većinom se pisalo o snazi bombe,
koliko je zgrada mogla uništiti i koliko veliko područje opustošiti,
i tako dalje.
Stoga sam otputovao u Japan
i potražio petero, šestero ljudi čiji su se putevi susretali,
a čije je iskustvo bilo živopisno.
Članak koji je napisao revolucionirao je novinarstvo.
Bila je to publicistika,
ali intimna i dramatična poput beletristike.
Mislim da fikcija ima mnogo snažniji učinak na čitatelja
kad se osvrćemo na važne ili strašne događaje
jer se čitatelj može poistovjetiti s likom.
Hersey je isprepleo priče šestero pojedinaca
koji su bili na licu mjesta,
uključujući svećenika, liječnika i radnika u tvornici.
„U točno 8.15 ujutro
gospođica Toshiko Sasaki,
službenica u kadrovskom odjelu tvornice konzervi,
upravo je sjela za svoj uredski stol
i okrenula se prema djevojci za susjednim stolom.
Nisu se čuli zrakoplovi. Jutro je bilo mirno.
Bilo je svježe i ugodno.
Onda je nebo prošarao strašan bljesak.”
Članak je bio dug, 30 000 riječi.
No bio je toliko poseban
da su Ross i Shawn čitavo izdanje posvetili toj jednoj priči.
Bez karikatura, bez fikcije, bez duhovitih eseja.
Rasprodano je za nekoliko sati.
Albert Einstein tražio je 1000 primjeraka koje je poslao vodećim znanstvenicima.
Čitan je uživo, bez prekida za reklame,
na američkom radiju i diljem svijeta.
„U točno 8.15 ujutro 6. kolovoza…”
„U točno 8.15 ujutro
šestoga kolovoza, kad je…”
„Atomskom bombom ubijeno je 100 000 ljudi.”
„I dalje se pitaju zašto su baš oni preživjeli…”
„…kad su toliki drugi poginuli.”
Harold Ross, koji nije bio poznat po obasipanju pisaca pohvalama,
rekao je Herseyju:
„Oni koji su govorili da je Hirošima priča godina
podcijenili su je.
To je nedvojbeno najbolja novinarska priča moga doba,
ako ne i svih vremena.
S POŠTOVANJEM, H. W. ROSS
Herseyjev članak drastično je promijenio globalni stav prema nuklearnom oružju.
Istovremeno je preobrazio The New Yorker iz humorističnog časopisa
u ozbiljnog igrača na svjetskoj razini.
IMAJTE VELIKE SNOVE!
MADISON SQUARE GARDEN 7. LISTOPADA 2024.
Ne mogu odoljeti onom osjećaju
kad se povijest događa u vašem dvorištu.
Oduvijek me zanimalo zašto ljudi vjeruju u ono što vjeruju.
Ne bih baš rekao da „uživam” upoznavati ljude
s kojima imam vrlo malo zajedničkoga,
ali me to nekako privlači.
Pobijedit će.
Već je dvaput pobijedio i opet će.
Hoće li mu to priznati već je druga priča.
Pratio sam turneju Tuckera Carlsona.
Otišao sam u Budimpeštu na CPAC-ovu konferenciju.
U južnoj Kaliforniji upoznao sam tvorce memeova za alternativnu desnicu.
Mislim da je moj posao sakupljati
najbolju verziju njihove priče.
-Dobro. -Radite li ovo od 2016.?
Ne.
Mnogi smatraju The New Yorker hohštaplerskim.
Znate, vide nas kao snobovski časopis.
Na primjer, The New Yorkerov jezični pravilnik
nalaže da morate staviti akut na E u riječi „élite”.
A često se nađem na mjestima
gdje mi ljudi daju izjave poput:
„Svi vi jebeni elitisti uopće ne razumijete ovu zemlju.”
Uključit ću tu izjavu o jebenim elitistima,
ali moram staviti akut iznad slova E.
I mislim si: „Donekle potvrđujemo njihovo mišljenje.”
UČINIMO AMERIKU PONOVO VELIKOM!
Mislim da ljudi koji preziru Trumpa iz dna duše
ne razumiju zabavni i društveni element tog pokreta.
Ljudi odlaze na te skupove kao da idu na koncert Phisha.
Jeste li spremni ispisati povijest i večeras rasplakati neke liberale?
Ne smijem zaboraviti u kolikoj mjeri
politika igra na gotovo instinktivne emocije.
SAD!
Jednim dijelom cilj je
pružiti čitateljima svojevrsni portal
u Trumpov skup.
Idealno, možemo otići još dalje
i pokušati razumjeti što to zaista znači.
VEČERAS PROAMERIČKI SKUP
Jedan od izazova izvještavanja sa skupa u Madison Square Gardenu
bio je duh nacističkog skupa koji je održan ondje 1939. godine.
A to je izazov za novinara.
Napisati: „U dvorani sam s desecima tisuća ljudi
koji zbilja uživaju u ovom.”
Ako ga stavim u kontekst nacističkog skupa,
nazivam li ih sve nacistima?
Ne vidim ovdje nikakve smrdljive naciste.
Ako izostavim nacistički kontekst,
koji je jasno prisutan, opraštam li im nešto što ne bih trebao?
„Dvadesetog veljače 1939. godine
Njemačko-američki Bund, pronacistička grupa iz New Yorka,
održao je skup u Madison Square Gardenu.
Prikazivali su ga kao masovni poziv za istinski amerikanizam.
Kulisa je bila ispunjena američkim zastavama
i velikim portretom Georgea Washingtona.
Trumpov skup u 2024. nije bio repriza skupa iz 1939.
Povijest se ne ponavlja.
Ali kad demagog spominje ‘unutrašnjeg neprijatelja’
i ‘strance koji truju krv naše domovine’,
bilo bi neobično da nitko ne povuče paralelu.”
Bio je važan dio našeg kućanstva. Nismo bili imućni, no imali smo
pretplatu na The New Yorker.
Prvi sam put za The New Yorker čuo u Seinfeldu.
KOMIČAR, PISAC, GLUMAC
Imali su odličnu epizodu gdje Elaine nije razumjela jednu karikaturu.
Ne razumijem ovu karikaturu u The New Yorkeru.
Ni ja.
A na periferiji si industrije humora!
Odrastao sam u New Jerseyju
i oduvijek sam idealizirao sve vezano uz New York.
FILMAŠ
Za The New Yorker i njegovu važnost prvi sam put čuo
u epizodi animirane serije The Critic.
Vi novinarski strvinari hrpa ste smećarskog ološa.
Sve vas mrzim,
osim dobrih ljudi iz The New Yorkera.
Bravo, gospođo S.
„Bravo, gospođo S.”
Sjećam se da sam pomislio:
„Aha, to je taj cijenjeni The New Yorker.”
Ne znam kako sam čuo za njega, no bio je sveprisutan. Institucija.
Kao da me pitate kad sam čuo za Kip slobode.
Stari, neke od ovih ploča bude mi takvu nostalgiju,
ali ne one koje bi ljudi mislili. Ova!
Obožavao sam japanski noise. A sad ga je jako teško pronaći.
Postoji ona slavna ploča čije su sve primjerke spalili na plaži.
Počeo sam kao glazbeni kritičar,
ali kad sam došao u The New Yorker 2008.
nisam imao specijalnost.
Uzeli su me jer su smatrali da zanimljivo pišem.
Sjećam se odlaska u ured tog prvog ponedjeljka,
koji je u to vrijeme bio na Times Squareu.
Sjeo sam i pomislio: „Sranje, što sad?”
Jedini mi je zadatak bio da budem zanimljiv.
Jedna je od prednosti pisanja za The New Yorker
to što imate znatiželjnu publiku koja vam se spremna prepustiti.
AUTOR: KELEFA SANNEH
Priča može biti o bilo čemu.
A moj neizravan dogovor s čitateljem glasi:
„Učinit ću temu zabavnom, samo mi vjeruj.”
Često odlazim na svirke, pa tako i večeras.
U The New Yorkeru bavim se temama
iz znanosti, medicine, zdravstva…
Danas sam u Uti, gdje istražujem za članak o medicini u svemiru.
Sve više ljudi odlazi u svemir.
Što znamo o učinku toga na tijelo?
Čvrsto zategni pojaseve, vjeruj mi.
Želim čitatelju dočarati neke od problema zdravlja u svemiru.
Obožavam tražiti načine da neku izuzetno složenu priču
učinim zanimljivom čitatelju,
koji saznaje za to gotovo slučajno.
Mnogo je vlage u pijesku,
zato se stvaraju grudice.
KAZALIŠTE GRAMERCY
Bok!
Specifičnost je The New Yorkera
što vas može poslati da izvještavate iz nekog drugog svijeta.
To me vraća u moje pankersko vrijeme,
a punk je bio moja prva ljubav s 14 godina.
Oduvijek me snažno privlačila ideja da mogu proći kroz tajni prolaz
u svijet gdje drugačiji ljudi rade potpuno drugačije stvari.
Jeste li spremni za zabavu?
Obožavam što The New Yorker ima taj intelektualni renome,
trebao bi biti ugledni časopis,
jer mi je onda još zabavnije
pisati o Jay-Z-ju, boksu ili country glazbi
u vidjeti članak u poznatom fontu The New Yorkera.
Stoga moram smisliti kako zadržati taj renome,
a da se časopis ne doima suviše staromodnim.
„Punk me naučio voljeti glazbu učeći me kako je i mrziti.
Pokazao mi je da glazba može izazvati kontroverzu, naklonost ili prijezir,
i potaknuti me da ih naučim razlikovati.”
Oduvijek sam htio pisati za The New Yorker.
Burger od crnog graha.
Šaljete nekakve ideje u svijet
koje možda promijene nečiji stav o nekom problemu.
To je ono što me privlači.
Imamo korijander, kopar, peršin…
Primarno sam liječnik.
Radio sam u New Yorku za vrijeme pandemije
i napisao niz reportaža.
KAKO ĆE SE COVID RAZVIJATI?
DELTA VARIJANTA VRLO JE OPASNA
Od jenjavanja pandemije dobio sam priliku proširiti
teme o kojima pišem.
„Ledeni vjetar zavijao je dok smo vozili po teškom terenu.
Zagledao sam se u daljinu,
zamišljajući golemo netaknuto prostranstvo koje će zateći prvi ljudi na Marsu.”
Gotovo svatko tko radi za The New Yorker ima neku vrstu opsesije
i upravo me ta opsesivnost privukla.
12 TJEDANA DO JUBILARNOG IZDANJA
Mislim da sam pogledao jedan film dnevno posljednjih 40 godina.
Na neki je način jednostavno.
Postoji nešto banalno u kritici.
Pogledate film i pišete o njemu.
FILMSKI KRITIČAR
Ali nikad ne znam što ću napisati.
Hej! Hej, pazi!
Kad film krene, više ne znam gdje sam.
Film me obuzme, a publika više ne postoji.
Ja ne postojim dok traje film.
Kakvo je ovo mjesto da…
Ne daju mi da ga vidim.
Dok gledam film, mahnito vodim bilješke.
Veći je problem poslije ih pročitati
jer ih bilježim u mraku.
Kad film završi, nipošto ne želim razgovarati s ljudima.
Izjurim iz kina s kaputom preko glave da izbjegnem kolege kritičare.
Želim zadržati dojam u sebi.
Ne želim ni razmišljati o filmu, želim da on djeluje na mene.
Kažu da si ljudi koji piju tri šalice kave na dan
produlje život za čitavo desetljeće.
Koliko ja kave pijem, mislim da sam na rubu besmrtnosti.
Ništa ne bude završeno bez kave.
Volio bih da nikad nisam morao napisati lošu recenziju
i uvijek sam svjestan da iza toga stoje ljudi.
Uvijek kažem, potrebno je dvije godine da se film snimi,
dva sata da se pogleda
i dvije minute da ga se uništi. Na Twitteru i manje.
Stoga uvijek imam poštovanja.
„Srž recenzije su emocije, ono što vas dirne u dušu.
Poenta nije da kritičar sebe shvaća ozbiljno,
već umjetničko djelo.”
Sviđa mi se,
ali kao da želi biti još deset drugih priča…
-Da, nisam siguran… -U smislu radnje.
Da, ja naginjem glasati za.
Tijekom godine primimo između 7000 i 10 000 priča.
UREDNICA FIKCIJE
A objavimo ih 50.
Šalju nam ih agenti i izdavači.
Šalju ih izravno autori. Stižu na razne načine.
Očito nije teško saznati moju e-mail adresu.
Rijetkost je da časopis poput našega objavljuje fikciju.
I potpuno sam svjestan da dio naše čitateljske publike
i pretplatnika preskače fikciju.
Dobro. Ali znam da je dijelu naše publike to najdraži dio.
Prije otprilike godinu i pol David Remnick rekao mi je:
„Što kažeš da za jubilej napravimo antologiju fikcije?
Koje bi priče uvrstila?”
U životnom vijeku The New Yorkera objavljeno je preko 13 000 kratkih priča,
a ova knjiga sadrži njih 78.
E. B. White, Dorothy Parker…
John Updike, Philip Roth…
J. D. Salinger, Jamaica Kincaid.
I tako dalje. Nema imena na ovom popisu
koje bi me začudilo.
-D. F. Wallace, Eudora Welty… -Shirley Jackson, J. Cheever…
-Jhumpa Lahiri, Zadie Smith… -Nabokov, Saul Bellow…
-Murakami, Junot Díaz… -Annie Proulx, George Saunders.
I spisateljica čija će priča biti u jubilarnom izdanju,
Chimamanda Ngozi Adichie.
„Oduvijek sam žudjela da me poznaju,
da me drugi čovjek istinski poznaje.”
U čast stote godišnjice časopisa The New Yorker
objavit ću ulomak iz mog novog romana Dream Count.
„Jer sam u karanteni počela prebirati po svom životu
i imenovati stvari koje dugo nisu bile imenovane.”
Fikcija je najveličanstvenija umjetnička forma.
SPISATELJICA
Uopće nisam pristrana.
Književnost nam osvješćuje da postoji više gledišta.
To je vrsta maštovitog uskakanja u tuđe iskustvo.
Jednostavno…
Ponekad mi se ovaj naš svijet doima gotovo apokaliptičnim.
I mislim da je književnost nekakav tračak nade.
Pisanje je ljubav mog života,
daje mu smisao. Ono je…
Ono je razlog što sam ovdje.
Došavši u Ameriku
brzo sam shvatila da svaki pisac želi biti objavljen u The New Yorkeru.
Mislim, to je The New Yorker, nema dalje.
I The New Yorker to zna.
Ljudi optužuju The New Yorker da je elitistički,
ali mislim da rasprava o elitizmu
vodi u svojevrsni antiintelektualizam
koji je poharao ovu zemlju
i koji je loš za ovu zemlju i za nas.
Što želimo reći? Da je elitistički
pisati o umjetnosti, književnosti i politici
na složen i promišljen način?
Ako je to elitizam, onda ga trebamo više.
Trebamo više elitizma.
BIVŠE NJUJORŠKO SJEDIŠTE 1987.
Bok, Bruce.
Ovdje sam 46 godina.
Dugo, no čini se prekratko.
VODITELJ UREDA
Što je tvoj posao?
Ako nestane struje ili ne radi klima,
za sve to zadužen sam ja.
Ako netko treba papir ili pisač, zove mene.
Ako treba popraviti računalo, zovu mene.
A to sam ja.
Ovaj s dugom crnom kosom.
Prvi ured bio je u Zapadnoj 43. ulici broj 25.
Imao je starinski štih, kao da je iz 1950-ih.
Tu je radila skupina starije gospode.
Zidovi su požutjeli od dima cigareta.
S kauča se dizala prašina kad biste sjeli.
Kod prve selidbe
otišli smo u podrum i shvatili što je dolje.
Bio je pun starih novina i materijala,
starih korektura i fikcije.
Kao da je svijet zaboravio ljude koji su radili na tome,
no djela su tu.
I tako sam počeo skupljati
sve što sam smatrao da bi bilo šteta baciti.
Nisam hrčak, samo nisam htio bacati nešto što ima sentimentalnu vrijednost.
Naš prvi mehanički kalkulator.
Ovo je poput Buicka.
Ovo su prve publikacije autora iz The New Yorkera.
A ovo su crteži koje biste vidjeli na stranici.
U principu, originalna umjetnička djela.
Detalji i vještina nevjerojatni su.
Dobro.
Radio sam s četvoricom od dosadašnje petorice urednika.
Ali nisam radio s Rossom.
1950-E
Nakon Drugog svjetskog rata The New Yorker zakoračio je u novu eru.
Njegov nepokolebljivi osnivač H. Ross preminuo je od raka pluća
nakon 26 godina na čelu časopisa,
a zamijenila ga je njegova desna ruka, William Shawn.
Iako izuzetno sramežljiv,
Shawn je kao urednik bio neustrašiv.
Neki su ga zaposlenici zvali Željezni miš.
Poticao je bavljenje kontroverznim temama
i suprotstavljao se moćnicima.
Jednog dana 1958. g. Shawnu je pristupila
nagrađivana spisateljica i biologinja Rachel Carson
s prijedlogom da istraži pomor tisuća ptica
nakon prskanja insekticidom DDT.
U to se vrijeme DDT bez zadrške upotrebljavao
na usjevima, travnjacima, pa čak i u domovima.
„DDT JE DOBAR ZA MENE!”
Proizvođač je ustrajao da je DDT siguran,
no Carson je htjela istražiti.
Uz Shawnovu podršku, započela je terenska istraživanja,
razgovore sa stručnjacima
i istraživanje složene znanosti.
No čitavo je vrijeme krila tajnu.
Umirala je od raka dojke.
Nakon operacija i bolnih terapija ponekad je morala biti u kolicima.
No nastavila je s radom.
Nakon četiri godine napokon je Shawnu predala radnu verziju.
TIHO PROLJEĆE PRVO POGLAVLJE
Kad je „Tiho proljeće” objavljeno u tri dijela,
Carsonina proza pretvorila je znanost u književnost.
„Na sve većem području Sjedinjenih Država,” napisala je,
„proljeće sad stiže nenajavljeno povratkom ptica.
Rana jutra nekoć ispunjena ljepotom ptičjeg pjeva
neobično su tiha.”
Objavljen je kao knjiga, koja je odmah postala bestseler
i pokrenula nacionalnu raspravu o opasnosti kemikalija po sva bića.
Jeste li naredili Ministarstvu da malo pomnije istraže ovo?
Jesam, i znam da već jesu.
Još više nakon knjige gđe Carson, ali da, istražuju.
No izazvala je i negativne reakcije.
Moćne kemijske tvrtke napale su Carson.
Najvažnije tvrdnje u knjizi Tiho proljeće gđe Rachel Carson
grubo su iskrivljavanje činjenica.
Carson, dotad već s perikom i jedva hodajući,
branila je svoj rad pred Kongresom i novinarima.
Ne budemo li bolje nadzirali ove kemikalije,
idemo prema katastrofi.
Neke su tvrtke prijetile tužbom,
no Shawn se nije dao pokolebati.
Carson je preminula manje od dvije godine nakon izlaska Tihog proljeća.
No iako ga nije dočekala,
njezin je rad doprinio donošenju Zakona o čistom zraku
i Zakona o čistoj vodi
te rođenju suvremenog pokreta zaštite okoliša.
SPASIMO ZEMLJU
Godinama poslije,
Shawn je ovako objasnio jednostavnu filozofiju časopisa.
Kažemo što mislimo.
Duboko smo vjerovali u to.
A ako vjerujemo, onda to trebamo i izreći.
GLASUJTE
IZBORNA NOĆ 5. STUDENOG 2024.
Hej, Valerie.
Proslijediš mi ono iz Harrisine kampanje o izlaznosti među Portorikancima?
-Evo, šaljem na Slack. -U redu, hvala.
Nisam ti htjela smetati dok…
Dobro, idemo napiti ekipu.
-Bok. -Kako ide?
Solidno.
Ovo je malo teži zadatak jer je u Dearbornu teško pronaći pivo,
ali zato ima nargila.
Nemoj piti već od popodneva, molim te.
-Govorim hipotetski. -Dobro. Nego, što se govori?
Nitko ništa ne zna.
Dobro smo pripremljeni.
Imamo tekstualni prijenos i reportere posvuda.
Ali ne znamo…
Ovo je prijelomni trenutak.
Ne znamo što će se dogoditi. Ne još.
Ako ona pobijedi, imamo ovaj vizual Kadira Nelsona.
Na sakou su Obama, Shirley Chisholm,
Martin Luther King, Thurgood Marshall, Frederick Douglass,
niz osoba koje su nedvojbeno ostavile trag
u tom povijesnom napretku.
Za Trumpa raspoloženje je prilično drukčije.
Trump daje prisegu Hulku Hoganu.
I…
Ovo je izuzetno vesela skica.
I Elon Musk kako se autom zabio u Ovalni ured.
I ova je dobra.
„Uzimajte jednu tabletu na usta jednom dnevno iduće četiri godine.”
Trenutno stanje elektorskih glasova:
Donald Trump ima 90 elektorskih glasova.
Kamala Harris ima 27 elektorskih glasova.
Ništa od Floride, je li nam to sad jasno?
Trump vodi.
Ne znam bi li njezina pobjeda bila čudo, ali…
Gubi s velikom razlikom.
BIRALIŠTA SU ZATVORENA
Trump je neslužbeno pobijedio u Michiganu.
NBC predviđa da je Trump osvojio Wisconsin.
Donald Trump osvojit će Pennsylvaniju.
Dobro, obradi ovo. Hvala.
Nije ono što sam očekivala,
no David je odabrao ovu.
Ovo je teško shvatiti,
ali ne možemo oblikovati stvarnost.
Možemo je samo prenositi.
„Nakon što milijuni Amerikanaca koji su se plašili Trumpova povratka
ustanu s kauča sumornosti,
morat će razmisliti što učiniti.
Jedna je od opasnosti života pod autoritarnom vladavinom
da vođa pokuša iscrpiti narod.
Da zavlada defetizam.”
Brine me da će se drugi mandat ljudi osjećati poraženo.
Osoba na ovoj poziciji, a još važnije, ni bilo koji građanin,
ne smije klonuti duhom.
Očaj je neoprostiv grijeh.
Stoga neću ni ja.
Neću!
To nije…
To je nedopustivo.
Upravo ćemo gledati preuzimanje dužnosti
predsjednika koji će pokušati resetirati svijet.
REDOVNI DOPISNIK
Sve ostalo…
doima se beznačajnim.
A to će značajno utjecati na zbivanja u drugim državama. Značajno.
Da.
Jon Lee.
-Kako si? -A ti?
Super.
-Predugo je prošlo. -Znam.
Nisam dobio članak o Južnoj Americi, ali hoću, zar ne?
Da, imam radnu verziju, sad je dorađujem.
O Mileiju.
-Da. -Luđak.
Kakav je bio s tobom?
U svojih 26 godina u The New Yorkeru
bio sam „onaj za ratove”, barem jedan od njih.
Bio sam u mnogim ratnim sukobima.
Afganistan, Irak, Libija, Sirija.
Otac mi je bio diplomat.
Odrastao sam u devet zemalja, mnoge od njih prilično opasne.
AUTOR: J. L. ANDERSON
Postao sam novinar jer sam htio proživljavati povijesne događaje.
TALIBANSKI OPIJUMSKI RAT
KRALJ NAD KRALJEVIMA
Što planiraš za idući članak? Imamo…
Moram priznati, u stanju smo…
Sranja?
Moramo pokriti čitav svijet i dobro odabrati lokacije.
Reci mi kako razmišljaš.
The New Yorker nema budžet kao The New York Times,
imamo mnogo manje ljudi,
no David uvijek podržava
odlazak na teren da svjedočimo povijesti iz prve ruke.
DAMASK, SIRIJA
Diktator Bašar al-Asad pobjegao je iz Sirije,
čime su pobunjenici prekinuli 54-godišnju vladavinu njegove obitelji.
TURSKA - IRAK - HOMS
„Dva dana nakon što je sirijski despot al-Asad pobjegao iz svoje palače,
stigao sam u Damask kako bih svjedočio konačnom sudu.
Dugotrajnu kampanju građanskih sukoba
napokon je zamijenio
napeti, gotovo nestvarni mir.”
Kad pišem reportažu
volim je pomirisati, osjetiti, kušati, i zatim to prenijeti čitatelju.
To je novinarstvo kakvo volim.
Selam alejkum.
„U Damasku sam posjetio jedan od Asadovih zloglasnih zatvora.”
„Nedostaješ mi, ljubavi.”
„Upoznali smo mladića koji je proveo 15 mjeseci u vojnom zatvoru.
Odglumio nam je jedan od užasa koje je ondje proživio.
Stražari se nisu trudili prikriti svoje zlostavljanje.
Vidio sam hrpu fotografija zatvorenika nakon ispitivanja.
Mnogima je to bila posljednja fotografija prije smrti.”
Ako ste odlučni, nije teško razoriti društvo.
OSAM TJEDANA DO JUBILARNOG IZDANJA
Što misliš o tome da razni umjetnici nacrtaju različite stotke?
Ili ti je draži klasični Eustace? Možda je ovo bolje.
Sviđa mi se ova progresija.
-Eustace od kolijevke do groba. -Da.
U srži The New Yorkera
sveprisutna je borba prošlosti i sadašnjosti.
Iako ovaj časopis opipava bilo sadašnjice,
vizualno se nije puno mijenjao od 1925.
KREATIVNI DIREKTOR
Kad sam tek stigao, htio sam uvesti nelinearne brojke.
Na primjer, to bi značilo da bi u tisku brojke 1926
devetka bila malo spuštena u odnosu na ostatak reda.
Izgledalo bi elegantnije.
No trebali su mi tjedni da uvjerim čelnike da je to dobra promjena.
-Vidi ovo! -Gle!
Velik si dio već vidio. Možda da krenemo od početka.
The New Yorker ima jezični pravilnik o…
svemu i svačemu.
Gdje i kada se stavlja umlaut, kako se upotrebljavaju zarezi,
ili o našem ponekad neobičnom pravopisu.
Sjednite.
Sa stotom godišnjicom iza ugla, smatrali smo da trebamo
razgovarati o nekim problemima koji su se nakupili,
poput lupara na trupu broda.
Što smo prešutno…
prihvatili kao tradiciju,
a možda trebamo razmotriti?
Često spominjemo riječ „tinejdžer”.
-Da. -Povlaka u riječi „tinejdžer”.
Raspisivanje brojeva.
Veliko početno slovo u „internetu”.
Stršimo i onda izgledamo zastarjelo.
Jedna se tema povlači već desetljećima.
„Brine me da neću moći pisati u svojim stilom.”
Povremeno sam imao to iskustvo, ali samo zato što su bili loši pisci.
Ovo je završilo na naslovnici The New York Timesa.
Nisu mogli odoljeti.
Zašto? Ne znam. Možda je dan bio siromašan vijestima.
THE NEW YORKER ZADRŽAO ONE TOČKICE
I dalje zamišljam The New Yorker
kao neku nedodirljivu instituciju vrijednu strahopoštovanja.
Kad objave nešto moje, i dalje pomislim: „Ja? Hvala vam.”
Ništa ne hrani ego bolje nego kad prvi put ugledate svoje ime u New Yorkerovom fontu.
Mislim da sam bila sretnija zbog toga
nego što bih bila da osvojim Oscara.
Doduše, nisam osvojila Oscara, pa se možda predomislim.
Bio sam iznimno počašćen što sam bio dijelom The New Yorkera.
Njegovi su autori krema
kulturne misli i književnosti.
I smiješno mi je da sam upao s člankom
o Marvu Albertu, sportskom komentatoru.
To mi je bio prvi za The New Yorker.
Kao da sam na samrti, pa mi je netko ispunio posljednju želju.
Uplašio sam se da sam ozbiljno bolestan, ali mi ne žele reći.
Svake nedjelje idem na sat gitare.
Jako sam loš, ali me nije briga.
Služi mi kao bijeg od svega.
Nije pisanje ni čitanje.
Nije urednički posao.
To je meni godišnji odmor.
„OVO JE NEKAKAV POZIV NA BUĐENJE.”
Moj otac imao je malu stomatološku ordinaciju u New Jerseyju.
I teško se razbolio u pedesetima.
Razvio je Parkinsonovu bolest i više nije mogao raditi.
A moja majka Barbara
vrlo je rano razvila multiplu sklerozu.
Stoga sam prilično rano imao dvoje roditelja s invaliditetom.
Nedostaju mi.
Da. Volim tu fotografiju.
Imao sam puno sreće i puno nesreće.
I mislim da je to život, ako imate sreće.
Poslovno, bogovi su me mazili.
Ali da, imao sam roditelje s invaliditetom,
a moja kći, naše najmlađe dijete, ima teški oblik autizma
i…
to je moralo oblikovati
osobu koja sjedi pred vama.
Kako to utječe na moj posao?
Nesumnjivo je oblikovalo moj temperament.
Imam dvije želje za The New Yorker.
Želim da bude izvrstan.
Želim da bude human.
1960-E
Otprilike četiri desetljeća nakon osnutka,
The New Yorker je objavljivao čitav spektar glasova,
ali je zanemarivao živote više od milijun Njujorčana,
s kojima su cijenjeni autori i urednici dijelili njujorške ulice.
Časopis je objavio nekoliko djela Langstona Hughesa
i jednu priču Ann Petry.
No crnci su se u časopisu pojavljivali većinom
kao sluge,
nosači
i rasističke karikature.
Godine 1961.
zahuktavao se pokret za građanska prava,
a urednik The New Yorkera William Shawn zamolio je mladog pisca Jamesa Baldwina
da napiše nešto za časopis.
Ova republika svim vas silama uvjerava da se trebate prezirati.
Baldwin je predao jedan od najutjecajnijih eseja o rasi.
Bio je žestok i nepokolebljivo iskren.
DOLJE NA KRIŽU
PISMO IZ PREDJELA MOJE GLAVE
Piše: „U 14. godini života po prvi sam put u životu bio uplašen.
Plašio sam se zla u sebi i onoga vanjskoga zla.”
Esej se bavio njegovom posjetu Eliji Muhammadu,
vođi crnih nacionalista Nacije Islama.
Bijelci…
Ali pravo im je ime vrag.
Baldwin je istraživao komplicirani vrtlog bijesa, ponosa i boli
koje je osjećao kao crnac
i obraćao se izravno pretežno bijelom čitateljstvu časopisa.
Napisao je: „Brutalnost u odnosu prema crncima u ovoj zemlji
jednostavno se ne može precijeniti,
koliko god to bijelcima bilo teško čuti.”
Članak je primljen s ushićenjem.
Slijevala su se pisma hvale.
VELIČANSTVENO
No jedno je pismo kritiziralo
objavu reklame za viski s rasističkim prikazom
odmah pored Baldwinova eseja.
Članak je postao temeljem njegove slavne knjige The Fire Next Time
te ga je katapultirao u središte pozornosti,
čime je postao snažan glas u borbi za rasnu jednakost.
„Prije 22 godine, kad sam imao 14,
dobio sam na poklon Baldwinovu drugu zbirku eseja, Nitko mi ne zna ime.
Na koricama je bila fotografija Baldwina
u bijeloj majici, kako stoji među šutom na praznoj parceli.
Nikad nisam vidio sliku crnog mladića nalik meni.
Baldwin je izgledao kao da pozira u mojem bivšem kvartu.
Štoviše, pretvarao sam se da sam na Baldwinovoj fotografiji zapravo ja,
a da je sadržaj knjige zapravo memoar života kakav sam želio živjeti.”
Prvi The New Yorker dobio sam od jednog svog gej mentora
koji mi je poklonio pretplatu i…
REDOVNI DOPISNIK
Ispostavilo se da sam upravo to čekao.
Bio je to skup glasova ne samo o gradu koji sam volio,
već i o svijetu o kojem nisam znao ništa. I navukao sam se.
Osjećao sam se kao da je stvoren za mene.
I…
to je neponovljivo iskustvo za mladića.
NJEZIN AMERIČKI ŽIVOT
Zapanjujuće je vidjeti svoje ime u The New Yorkeru
kad odjednom vaše pisanje
izgleda kao pisanje ljudi koje ste voljeli čitati.
Navukao sam se.
Posjetim dvije, možda tri izložbe tjedno.
Ovo je Bowery.
Obožavam ove…
prikaze djece.
Kod umjetnosti i umjetnika
volim taj neukroćeni duh i neočekivano.
To zahtijeva neku vrstu optimizma
da će unatoč svemu što se događa i svim katastrofama
ljudski duh ipak opstati.
Diljem grada
možete pronaći ljepotu…
ako stvarno obratite pozornost.
IZLOŽBA POVODOM 100. GODIŠNJICE
Jako lijep Sempé. Potpisan.
U čast sto godina The New Yorkera
postavljamo originalne crteže
s više od stotinu naslovnica
kako bismo pokazali kako su sami umjetnici
prenosili duh vremena,
odnosno zabilježili trenutak.
Ovo je Kadir Nelson, ulje na platnu.
Ovo je slikao tijekom pandemije.
Najbolje slike djeluju kao polazište čitateljevih osjećaja.
To je slučaj s naslovnicom za 11. rujna.
Bila sam s mužem.
Išli smo glasati.
Čim smo izašli iz zgrade
vidjeli smo kako pored nas bježe
ljudi prekriveni bijelim pepelom.
A onda se drugi toranj urušio pred našim očima.
Asistentica me nazvala: „Françoise, zvali su iz ureda.
David Remnick želi razgovarati o novoj naslovnici.”
Jednoj majci rekla sam da moram u ured smisliti naslovnicu za časopis.
A Elise, moja prijateljica, također majka,
ispalila je: „Naslovnicu? Naslovnicu časopisa?
Ja ću ti reći kakvu da naslovnicu napraviš. Nikakvu! Bez naslovnice.”
I zapravo mi se svidjelo.
Udana sam za umjetnika Arta Spiegelmana,
a on mi je rekao: „Napravi crno na crno.
Naslikaj crne tornjeve na crnoj pozadini.
Otišla sam u ured,
sjela za računalo i nacrtala je.
Odmah sam znala da je pun pogodak.
Odsustvo simbolizira ono što je izgubljeno.
ČETIRI TJEDNA DO JUBILARNOG IZDANJA
Mislim da imamo dobru zamisao za jubilarnu naslovnicu.
Najbolje da ti pokažem
s kopijama časopisa. Dakle…
-Zato mi miriše na gumu. -Točno. Znam da si mi rekao…
Kolege iz škole fiksali su se ovim.
Želim ti predložiti…
Da se ne fiksam gumom.
Izvana ćemo staviti izvornoga Eustacea,
a unutra varijacija na temu
i još jedna varijacija na temu.
Složenije je u smislu tiska, ali…
-Ali to nije moj problem, nego tvoj. -Da.
-Prodano. Mislim da je to… -To!
Zašto si tako… Da, ovo je bila namještaljka.
Nekako je zabavno.
-Nije li lijepo? -Da, nisam to očekivao.
MONTECITO, KALIFORNIJA
Neki pisanje o slavnima smatraju neozbiljnim novinarstvom.
To nije ratno izvješćivanje.
Ali kako nastaje kultura,
mitovi koje si pričamo o sebi,
kako izgleda izgleda put umjetnika…
To su za mene univerzalne i zanimljive priče.
Volim promišljati o takvim temama.
Dobro.
Kažu da je The New Yorker stvorio „portret”,
da su izmislili riječ „portret” za ovu specifičnu vrstu članka
gdje se novinar i subjekt nađu oči u oči,
a onda dokumentiraju svoj susret na listu papira.
Sjećam se kad mi je David poslao poruku
u stilu: „Što kažeš na Carol Burnett?”
Jedini mogući odgovor na to je da, uskličnik.
Jedna je od najsmješnijih žena u branši.
Molim vas da pozdravite Carol Burnett.
Carol Burnett prije svega je ikona.
Zabavna si žena. Kako se zabavljaš, ono kad raspustiš kosu?
Skinem je.
Zanimaju me žene u komediji, žene u estradi,
žene koje su krčile put drugim ženama.
Carol je sve to.
-Drago mi je. -Također.
Carol, palim diktafon. sad je ovo službeni intervju.
-Dobro. -U redu.
-U Lucky'su smo. -Da.
-Koliko često dolaziš ovamo? -Jednom tjedno.
Radeći na portretu prvo pročitam gotovo sve intervjue koje su dotad dali.
Ponekad i memoare.
I tako otkrijete određene
anegdote i citate koje su ponovili tisuću puta.
Stoga se trudim smisliti dodatna pitanja vezana uz te priče.
Nešto što ih malo razbudi i iznenadi.
Jesi li bila na psihoanalizi?
Ne.
Samo jednom kad mi se kći drogirala.
Da.
Ne smijete im se pokušavati svidjeti.
Mentori u časopisu govorili su mi:
„Ako misliš da će im se svidjeti, onda si promašila smisao članka.”
Želite da ga smatraju vjerodostojnim.
Kao žena…
Nisam mogla biti Jackie Gleason ili Sid Caesar.
Oni kažu: „Ovo je užas, popravite to.”
Ja bih rekla: „Možete li mi pomoći s ovim, nešto mi nije jasno?”
Ženski trikovi.
Kako me ne bi nazivali kujom.
Zašto bi bilo toliko strašno da su te smatrali kujom? Zar bi…
Nisam htjela takvu reputaciju.
Vrlo je važno znati slušati. Morate slušati što se krije iza riječi.
Što zapravo žele reći? Kako zapravo razmišljaju?
Smatraš li svoju majku jako duhovitom i pametnom?
Vrlo je pametna, vrlo duhovita…
I vrlo tužna.
Imala je silne snove i…
nijedan se nije ostvario.
Pisanje portreta definitivno je najteži dio procesa.
Nijedan prijatelj koji se bavi pisanjem ne sjedi za stolom i čitav dan ponavlja:
„Obožavam ovo! Zabavljam se kao nikad u životu.”
Jako se bojim da ću izgledati kao Carrie Bradshaw.
Kao: „Počela sam se pitati
je li Carol Burnett najsmješnija žena na svijetu?”
Treba mi cigareta da budem autentična.
Carrie nosi The New Yorker sa sobom.
U jednom filmu dobije lošu recenziju.
„Dok talentirana Bradshaw ne dobije bolje razumijevanje
složenosti bračnoga života,
bilo bi joj pametnije da istraži zavjet šutnje.”
To mora da… To je sigurno boljelo.
U Momcima s Madisona imali smo mnogo originalnih časopisa iz tog vremena.
Imali smo Life, Time,
Newsweek i The New Yorker.
Bilo je to zlatno doba časopisa.
Više nema tog fizičkog elementa
držanja časopisa u rukama i nošenja u torbi.
Ne vidim da puno ljudi čita u vlaku.
Vidim ljude na mobitelima.
Možda čitaju The New Yorker, no svejedno je žalosno.
Čar časopisa, koji je izgubljen u ovom digitalnom dobu doomscrollinga…
Više nema svojevrsnog…
opipljivog početka i kraja.
Doomscrollingu nema kraja.
Nisam ja izumio internet. Da jesam, imao bi kraj.
PRIČE IZ THE NEW YORKERA
U Film Forumu održava se vrlo zanimljiv događaj.
U čast stogodišnjice,
pripremili su filmski program filmova povezanih s The New Yorkerom.
To uključuje Planinu Brokeback, objavljenu kao priču u The New Yorkeru.
Vrijednosti obitelji Addams temelji se na karikaturama Charlesa Addamsa.
Nepodnošljiva lakoća postojanja temelji se na priči Milana Kundere.
Adaptacija, u kojem lik Susan Orlean piše za The New Yorker.
S The New Yorkerom je povezan i film Francuska depeša Wesa Andersona,
u kojem se stvarni autori za The New Yorker pretvore u likove.
Bill Murray glumi verziju Harolda Rossa,
osnivača The New Yorkera.
Poruka od voditelja pogona. Jedan sat do tiska.
Otpušten si.
A večeras prikazuju Hladnokrvne,
prema slavnom djelu Trumana Capotea.
Teško je pojmiti koliki je utjecaj članak „Hladnokrvni” Trumana Capotea
imao na The New Yorker i samu američku književnost.
Truman Capote izmislio je žanr true crimea na najvišoj razini.
Godine 1965. The New Yorker je objavio hit serijal u četiri dijela
koji je poslije postao bestseler i hit film.
Hladnokrvni.
Postat će jedna od najuspješnijih priča objavljenih u jednom časopisu,
ali i jedna od najkontroverznijih.
Autor Truman Capote zaposlio se u The New Yorkeru sa 17 godina
da nosi kavu i bude teklić.
Ubrzo je postao poznat u uredništvu po simpatičnom tračanju i neposlušnosti.
Navodno je dobio otkaz jer se predstavljao kao dopisnik
i jer je uvrijedio pjesnika Roberta Frosta.
No Capoteovo pisanje svidjelo se uredniku Williamu Shawnu.
Zato je godinama poslije,
kad je Capote predložio priču o jezivom ubojstvu u ruralnom Kansasu,
Shawn podržao zamisao.
Ovu svoju novu pustolovinu, ovaj eksperiment,
nazivam non-fiction romanom.
Non-fiction roman žanr je
izrastao iz sinteze
novinarstva i proze.
Capote je tvrdio da spaja strogoću novinarstva
i prozni narativni stil,
slično Hersheyjevom članku o Hirošimi godinama prije.
No ubrzo nakon objavljivanja članka
neki su kritičari počeli propitkivati Capoteovo izvještavanje.
Jedan lokalni kritičar kaže: „Capote je bio i ostao
pisac koji piše beletristiku.”
Sumnjali su da se bez bilješki i snimki
može sjećati dugih razgovora koje je citirao.
Imam slušnu verziju fotografskog sjećanja.
I William Shawn imao je primjedbe tijekom uređivačkog procesa.
Pokraj odlomka koji opisuje privatni razgovor
između dva lika koji će poslije biti ubijeni,
Shawn je napisao: „Kako znaš?
Nema svjedoka? Generalni problem.”
Gospodine.
Capote se desetljećima suočavao s kritikama.
Glavno je pitanje
trebamo li to čitati kao fikciju ili ne?
Čini se da ste uspjeli to spojiti,
tako da nitko ne zna kako vas uzeti.
Želite reći da uzimam činjenice,
a zatim ih fikcionaliziram?
Ne radim to.
Nimalo ih ne fikcionaliziram.
Capote je na kraju priznao da je izmislio završni prizor,
razgovor na groblju između detektiva i najbolje prijateljice ubijene djevojke.
Shawn je poslije izjavio da žali što je objavio serijal,
a časopis je intenzivirao proces provjeravanja činjenica
u pokušaju sprečavanja da se tako nešto ponovi.
TUŽNA ČINJENICA
SLUŽBA ZA PROVJERU ČINJENICA
Ujutro na dan izvršenja smrtne kazne
bili biste smješteni u pritvor u blizini komore za izvršenje?
Kažemo da ste pozvali pisca Jona Leeja na čaj.
Je li bilo na kavu ili čaj?
U službi za provjeru činjenica radi 29 ljudi, uključujući mene.
Ne provjeravamo samo imena i datume,
iako je i to izuzetno važno.
Zamišljamo da smo čitatelj.
Uvijek razmišljamo o kontekstu iza priče.
Erica nije imala zube,
pretpostavljam zbog problema sa zubima u zatvoru.
Sve može biti točno, ali svejedno biti nevjerodostojno.
TKO PROVJERAVA ČINJENICE?
Ispišete članak
i zatim podcrtate sve što bi moglo biti činjenica.
To bude gotovo svaka riječ.
Jedino možda pomoćne glagole ne treba provjeravati,
ali opet, što ako subjekt više nije živ?
Onda mora u prošlo vrijeme.
Zatim zovemo aktere i izvore.
Provjeravam jesmo li točno prenijeli kako se javljate na telefon.
Piše mi: „Sparks Steakhouse, dobar dan. Kako vam mogu pomoći?”
Je li to točno?
Provjeravamo sve što objavljujemo.
Naslovnice, karikature, poeziju, fikciju.
Da, i karikature se provjeravaju.
Imali smo karikaturu gdje pingvin kaže:
„Nama je draže da nas se naziva Arktičkim Amerikancima.”
Neki su nam ljudi s pravom pisali
da pingvini žive samo na Antarktici.
Fora je propala jer pingvini ne žive na Arktiku.
Nažalost, jedna naslovnica na kojoj mi je promakla pogreška
ona je gdje prodavač hot dogova leži na plaži.
Provjeravao sam je li sjena od suncobrana uvjerljiva.
„Da, sjena je uvjerljiva.
Odradio sam sveobuhvatnu provjeru činjenica.
Odobreno. Sve je u redu. Ide u tisak.”
Tip ima dva desna stopala.
Da je bar imao dvije lijeve, još bi prošlo kao neka fora.
Promaknulo mi je.
Užas!
Ljudi obožavaju kad nam nešto promakne.
Često čujemo istu rečenicu:
„Nisam mislio da će vaša dična služba za provjeru
pasti na ovako niske grane.”
Mislim da nigdje drugdje nisam vidio taj pridjev,
osim u prigovoru na jednu pogrešku.
Tko upotrebljava riječ „dičan”?
Mouaz je rekao Jonu Leeju da je režimski agent
ubio njihove obiteljske golubove.
Morate imati debelu kožu za ovo.
Morate prihvatiti da vas neki ljudi ne vole.
I često imaju razloga da vas ne vole.
Često će biti prikazani u nepovoljnom svjetlu
u nacionalnom časopisu.
Rekli ste, ako vam netko počne srati o Trumpu,
da ćete izvaditi svoj popis svih njegovih laži.
Je li tako?
Ovo je nepojmljiv politički trenutak.
Vidimo popuštanje očekivanja da bi političari trebali govoriti istinu.
A to je udvostručilo našu predanost ovom što radimo.
To me izuzetno motivira.
To je najbolji protuotrov za ovu bujicu nečuvenih laži.
Razumijete?
Ima li boljeg odgovora od pažljivog pristupa riječima
i provjerenih činjenica?
-Zdravo. -Bok! Kako si?
-Kako si ti? -Što ima?
-Lijepo te vidjeti. -Također.
Upao sam u odnos s The New Yorkerom
dok sam istraživao Harveyja Weinsteina.
Uvjerio sam se da je Weinstein serijski predator,
ali nisam uspio objaviti članak
jer su ga se mnogi mediji plašili.
No David mi je ponudio da dovršim članak ovdje.
Imamo logični slijed.
Imamo novosti o špijunskom softveru,
a onda je fokus na Elonu.
Vole li Muskovi ljudi pričati?
Otegotna okolnost bit će nam
što će krug ljudi koji su progovorili prošli put
sad biti zatvoreniji.
Moja je specijalnost moć.
A u ovom trenutku
političke snage predaju moć tehnološkim milijarderima.
Elon Musk najbogatiji je čovjek u povijesti,
a sad će biti zadužen za, pazi ovo, učinkovitost?
Da.
Nema mnogo tiskovina koje se bave
ovakvim zahtjevnim i konfrontacijskim novinarstvom.
Nisu aktivisti,
ali su neustrašivi kad činjenice to podupiru.
Bok, Ronan je. Hvala što ste mi se javili.
Radim na nastavku članka o Musku…
U trenutnom političkom okruženju
vlada manjak poštovanja za neovisnost medija.
Novinare se napada zbog izvještavanja.
Sve to doprinosi atmosferi straha
za novinare i novinske izvore.
Bio bih vam zahvalan kad biste mi ustupili
dio dokumenata i mišljenja o ovom što ste govorili. Neslužbeno.
Nije lako biti izvor u istraživačkoj priči velikih razmjera
jer može biti izuzetno opasno.
Za neke sam priče komunicirao s izvorom
samo preko jednokratnih brojeva plaćenih gotovinom
u nekom trgovačkom centru daleko od moje adrese.
Ali kad dođete do velikoga otkrića,
to je savršeni trenutak kakvoga sanja svaki novinar.
No s tim dolazi i veliko opterećenje
jer je još važnije izbjeći bilo kakve greške.
Hvala još jednom. Javit ću se.
Dobro, pozdrav.
Ovo je grozno vrijeme za istraživačko novinarstvo,
no i dalje nepokolebljivo vjerujem u moć informiranja
jer mislim da je informiranje jedina nada za bolje sutra.
Trudim se pročitati ga od korica do korica
jer želim saznati nešto novo.
Dakle, voliš dovršiti…
Da, čitam ga s tom namjerom, ali ga nikad ne uspijem pročitati.
The New Yorker je težak. To je časopis za pametne ljude.
Puno riječi, a možda ste čuli moj stav prema čitanju.
Volim koncept čitanja.
Čak kupujem knjige.
Ali te knjige imaju previše riječi.
Nema im kraja!
Svaka stranica, samo još riječi.
A da umetnete koju praznu stranicu?
Dajte mi da dođem do zraka na dvije sekunde.
1980-E
Dok je The New Yorker ulazio u osamdesete,
vrijeme je bilo zrelo za promjenu.
William Shawn, urednik prethodnih 30 godina,
zašao je duboko u sedamdesete.
A ljudi su ismijavali The New Yorkerovu ukočenost
i članke od 20 000 riječi o povijesti riže.
Čitateljstvo su starilo, prodaja je padala.
Godine 1985. ulazi Si Newhouse.
Čovjek prezimena Newhouse kupio je The New Yorker za 168 milijuna dolara.
Uprava prestižnog časopisa odobrila je prodaju S. I. Newhouseu ml.,
čije informacijsko carstvo uključuje 29 novina, časopis Parade
i Random House.
Dvadeset mjeseci poslije Newhouse je šokirao publicistički svijet
otjeravši Williama Shawna.
A 1992. g. otpustio je i Shawnovu zamjenu, Roberta Gottlieba,
i doveo kontroverznu novu šeficu,
oštru 38-godišnju urednicu Vanity Faira, Britanku Tinu Brown.
Urednica ovog časopisa,
Vanity Fair,
upravo je imenovana urednicom ovog časopisa,
The New Yorkera.
Javila se zabrinutost da će pretvoriti časopis u još jedan šminkerski tabloid.
Želim poručiti svima koji se brinu da će standard The New Yorkera pasti
da malo pričekaju jer me još ne poznaju.
Ne poznaju moju posvećenost kvaliteti,
no vidjet će da će The New Yorker postati još bolji.
Časopis je organizirao raskošne zabave
i objavljivao izdanja posvećena filmovima i modi.
Bavili su se i ozbiljnim temama,
poput mučnog razotkrivanja masakra u El Salvadoru
koji su počinili vojnici obučeni od strane SAD-a.
Brown je izjavila: „Naš je posao seksi teme učiniti ozbiljnima,
a ozbiljne teme učiniti seksi.”
Okupila je novu sortu mladih novinara,
uključujući Malcolma Gladwella, Jane Mayer,
Hiltona Alsa
i mladog dopisnika The Washington Posta po imenu David Remnick.
Promijenila je i izgled časopisa.
Prvi su put počeli objavljivati fotografije
i zaposlili su jednog od najpoznatijih svjetskih fotografa,
Richarda Avedona.
Naslovnice su bile smjelije i nametljivije,
i nije zazirala od kontroverze.
U veljači 1994. g.
Brown je počinila svetogrđe zamijenivši Eustacea Tilleyja,
koji je bio na naslovnici svakog jubilarnog izdanja gotovo 70 godina,
suvremenim crtežom R. Crumba.
VIDEO ZA ODRASLE
Tradicionalisti su bili zgroženi, no Brown je tvrdila da samo otvara prozor
i provjetrava jednu zagušljivu instituciju.
Ovo je Sorel. Piše: „Za Tinu, koja je udahnula život Eustaceu.”
I pokazuje…
Eustacea Tilleyja kako se budi iz sna.
Nikad nisam shvaćala to s Eustaceom.
Eustace Tilley jako me živcira.
Trebali su ga se riješiti 1935.
TINA BROWN UREDNICA (1992. - 1998.)
Ovo su sva moja izdanja uvezana.
I jasno, prvo izdanje,
petoga listopada 1992. g.
Naslovnica Eda Sorela.
Htjela sam da mi prva bude baš Sorelova.
Rekla sam mu: „Pokaži da smo nešto novo.”
I onda mi je došao s crtežom pankera u kočiji.
Izrazito domišljato.
Tako su me svi vidjeli.
Kao nekakav buldožer.
I nisu bili u krivu.
Mislim da sam otpustila 71 zaposlenika u dvije ili tri godine,
a zaposlila sam 50 novih.
Tina me zaposlila u sedmom mjesecu trudnoće,
što je bilo neobično za to doba,
ali zapravo fantastično.
Bilo je gotovo kao matrijarhat.
Bile smo grupa žena s malom djecom,
tajno društvo u kojem smo jedna drugoj čuvale leđa.
Znala sam imena svih njihovih dadilja.
Tina je svojevrsni komet.
Dođe i sve mijenja.
Ponekad je bilo kontroverzno, no uglavnom je bila u pravu.
Časopis se očajnički morao mijenjati.
Nakon šest i pol godina u časopisu,
smatrala sam da The New Yorker loše posluje.
Morali smo proširiti izvore prihoda.
Predložila sam Siju Newhouseu
da usustavimo produkcijski ogranak
za dokumentarce, knjige i filmove,
možda čak i radio emisiju.
Odgovorio je: „Tina, drži se svoga lonca.”
Pomislila sam: „Dobro.” To me jako iznerviralo.
I pomislila sam da mi je možda vrijeme da odem.
Dobila je ponudu koja se ispostavila otrovnom.
BROWN POKREĆE NOVI ČASOPIS
Zamislio sam časopis koji bi bio središte promišljanja.
To je sve što sam smislio. Ostalo je smislila Tina Brown.
Dobila je ponudu da uđe u posao s Harveyjem Weinsteinom
i pokrene časopis Talk,
koji nije trebao biti samo časopis, već bi proizvodili filmove i sve ostalo.
Hvala što ste došli na lansiranje Talka.
Najgluplja odluka u mojem životu.
Otišla je iznenada.
U srpnju 1998. Doviđenja.
Nismo imali urednika.
Si Newhouse kratko je tražio nasljednika
i onda je ponuđeno meni.
Sat vremena poslije stajao sam pred osobljem i svim kolegama.
Malo su pljeskali i krenuli smo raditi.
Dobro, idemo.
Dexter danas završava članak.
-I Twilley. -I Twilley.
Danas je…
Nemam pojma koji je dan. Danas je četvrtak. Navodno.
Počinjemo završavati članke za jubilarno izdanje
za tjedan i pol.
Odlično.
To je velik posao, nadam se da su svi još na nogama.
U redu, hvala.
Najužurbanije bit će idući ponedjeljak, utorak i srijedu.
I mora biti gotovo do četvrtka.
Sve ide po planu?
U principu, da.
Dobro, volim ići ukrug, od osobe do osobe.
Ja ću početi, pa ti, i tako dalje.
Svaki članak u The New Yorkeru mora proći tzv. završni sastanak.
gdje urednik i autor sjednu s lektorom i službom za provjeravanje
i prolaze kroz članak rečenicu po rečenicu.
Mislim da bih volio…
Piše „prvi televizijski sporazum”.
A ne „susret s kontrakulturom”?
Mislim da „susret” zvuči gotovo slučajno,
a ovo je tržišni dogovor.
To je kao Whac-a-Mole.
Mislite da ste gotovi, no stalno se nešto pojavljuje.
-Hoćemo li početi? -Da, idemo.
Na prvoj stranici nemam mnogo.
To može biti stresno.
„Jesam li sve jasno dokumentirao? Je li svaki detalj točan?”
„Mason tvrdi da će ljudi možda jednoga dana modificirati svoje gene.”
Da bude jasno da nije rekao da ćemo…
-Odmah. -Već danas.
Mislim da jednom trebamo reći tko je tajnica.
-Da. -Ali…
To može trajati satima.
Ponekad moramo naručiti hranu.
Nije gotovo dok nije gotovo.
U službi za provjeru činjenica prije su imali natpis
„bolje savršeno nego završeno”.
„Al Franken se ruga…”
Trebamo jaču riječ. Predlažem „ismijava”.
Kad potvrdimo članak, osjećam ogromno zadovoljstvo
što imamo ovaj tradicionalni sustav koji funkcionira.
-Uspjeli smo. -Da.
Bravo, ljudi.
-Čestitam. -Nevjerojatno.
Hvala, ljudi.
KRITIČARI
ISKORAK
Dakle, fikcija će izgledati ovako, s naslovom ovdje.
Neće biti na slici, kao obično,
već klasičniji raspored.
Voljeli bismo naći mjesta za povijest Eustacea Tilleyja.
Koliko ćemo tisuća puta imati Eustacea Tilleyja? Samo pitam.
DVA DANA DO JUBILARNOG IZDANJA
-Hoćemo li unutra? -Žele to obaviti u tvom uredu.
Unutra je sto stupnjeva.
Posljednji korak prije slanja u tisak revizija je tehničkog uzorka.
Ovo je predivno.
Provjeravamo grafiku, raspored…
Vidimo kako će izdanje izgledati
kad stigne u poštanske sandučiće.
Karikatura mora biti jasnija. Ovo.
Ali to je i trenutak kad možemo udahnuti
i uživati u onom što smo složili.
Potrebno je puno truda. Puno ljudi.
Mnogo rasprave i prepirki.
Ali je vrijedno toga.
Super. Mačji kašalj.
U veljači 2025.
The New Yorker je proslavio stoti rođendan.
Obilježen je posebnim dvobrojem,
namijenjenom čitanju iznova i iznova,
ili možda da bude samo dodatak hrpi časopisa u kutu sobe.
Ovo je stota obljetnica The New Yorkera.
The New Yorker ima 100 godina.
…koji slavi stotu obljetnicu.
Ljudi žene više informacija od pukih apsurdnih tvitova,
žele znati što se događa,
žele objektivnost, provjerene činjenice i dostojanstveno novinarstvo.
I žele medije koji ne podvijaju rep.
GRADSKA ZDRAVICA PRIPITI TILLEY
Proslavili su zajedno.
Kreativni, znatiželjni, uporni,
osebujni, gotovo opsesivni pojedinci.
Tračali su i smijali se i nazdravljali jedni drugima,
itekako svjesni da stoje na ramenima velikana prošlosti.
U ranim godinama časopisa,
osnivaču Haroldu Rossu prišao je autor koji je htio dati otkaz.
Ross mu je odgovorio:
„Ovo je društveni pokret, a ne možeš odstupiti iz pokreta.”
I točno znam što misli.
To nije samo nešto što izlazi jednom tjedno ili svaki dan na internetu.
The New Yorker ima dušu.
Odiše smislom, dostojanstvom i kvalitetom.
STOLJEĆE THE NEW YORKERA
Treba se preispitivati. Treba učiti iz iskustva.
Trebao bi se moći premišljati.
Ali ovaj je časopis društveni pokret za visoke vrijednosti.
Nije me briga ako to zvuči samodopadno.
Bok svima.
-Diego, želiš li prvi? -Može.
Trebamo pisati o povećanju poreznih olakšica.
Možda nije dovoljno seksi za časopis?
Prijevod titlova: Filip Lažnjak