Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Vítejte u Daily Show! Jsem Jon Stewart a mám skvělou zprávu.
Dnes přijde David Remnick, šéfredaktor časopisu The New Yorker.
Vy jste teda sečtělé publikum.
Oslavujeme sté výročí New Yorkeru
a budeme řešit rozdíl mezi přehláskou a dierezí.
Musím mít ten velkolepý nástup?
Bude to skvělé. Zamáváš?
Jo.
Přivítejte Davida Remnicka!
- Sto let New Yorkeru. - Jo.
A tohle, dámy a pánové, nevím, jestli to vidíte,
je jejich plavková edice.
Pane Dewey, Truman Capote z New Yorkeru.
- New Yorker? - Ano, The New Yorker.
Všichni milují komiksy v New Yorkeru.
Stovky novin a magazínů mají problém přežít,
ale New Yorker si vede více než dobře.
Má teprve sto let? Podívejte, co všechno dokázal.
New Yorker získal Pulitzerovu cenu za investigativní žurnalistiku.
Článek mladého šéfkuchaře Anthonyho Bourdaina otřásá gastrem.
Recenze Pauline Kael's nezměnily jen filmovou kritiku, ale i filmy.
The New Yorker.
„Byl bych apatičtější, kdybych nebyl tak letargický.“
Už to chápu. To je docela vtipné.
Lidi ze středozápadu jako já si mohli vzít New Yorker
a tak trochu nahlédnout do světa Newyorčanů.
Pracuji pro New Yorker.
- Je to časopis, co… - Jo, New Yorker znám.
Ministerstvo obrany je v defenzivě. Popírá obsah reportáže New Yorkeru.
MUČENÍ V ABÚ GHRAIB
Dnešní kontroverze ohledně obálky nového čísla časopisu New Yorker.
The New Yorker poprvé podporuje kandidáta na prezidenta.
Je to v Úvodníku…
K zábavě vám bude stačit jen ta obrovská hromada časopisů New Yorker.
Ale no tak.
Oba víme, že si to nikdy nepřečtu.
NEW YORKER: STOLETÝ ČASOPIS
Emily, jak se máš? Žiješ?
Ahoj, Louiso. Jak se máte?
Máme toho hodně, takže bychom si měli pospíšit.
TÝDENNÍ PORADA
Poslední dobou se dost mluvilo o tom, že oblíbeným aktivem bohatých…
jsou fosilie dinosaurů.
Od roku 2022 je nedostatek Adderallu.
Myslím, že bychom měli napsat profil Kódži Muraty,
vynálezce první dřevěné družice, která je…
Každý příběh, který jsme za těch sto let vytvořili, začíná skvělým nápadem.
Naši autoři se tím řídí, ať je to zavede kamkoli.
Naši redaktoři pak ve spolupráci s autory
vyladí každou větu, každé slovo, k dokonalosti.
Ale zpočátku tam nebylo moc redakčních zásahů, čárka.
Potřebujeme tam tu čárku?
Poté je materiál odeslán
na oddělení pro ověřování faktů a projde takovou kolonoskopií.
Říkáme, že jména koček jsou Tygr, Milenec a Gumový medvídek.
Je tomu tak?
New Yorker je zázrak, víte?
ŠÉFREDAKTOR (1998–SOUČASNOST)
New Yorker je publikace,
která v jednom týdnu může vydat
profil hudebnice o 15 000 slovech
nebo reportáž z jižního Libanonu o 9 000 slovech
prokládanou kreslenými vtipy.
Na obálce nikdy nejsou fotky, že?
Žádné bikiny, žádná filmová hvězda.
A přesto se to daří.
Skutečnost, že tohle existuje a vzkvétá,
a já trvám na tom, že bude vzkvétat ne 100, ale 200, 300 let…
To je úžasné.
DVACÁTÁ LÉTA
Jazzové období, New York.
Město hemžící se finančníky a moderními ženami.
Jazzové orchestry,
Babe Ruth
a přes 30 000 tajných barů.
Na scénu vstupuje Harold Ross,
nepravděpodobný zakladatel New Yorkeru.
Tento silný kuřák s talentem pro vulgarismy
se zapletl se skupinou částečně zaměstnaných spisovatelů a komiků,
kteří se denně scházeli v hotelu Algonquin na tekutý oběd a žertovné laškování.
„Všechno, co rád dělám, je buď nemorální, nelegální,
nebo se po tom tloustne,“ poznamenal jeden z nich.
A právě tam se Ross a jeho žena Jane Grantová
rozhodli založit nový druh humoristického časopisu.
Říkali, že to bude týdeník pro kultivované lidi z Manhattanu
a ne pro tu starou paní z Dubuque.
Ironií bylo, že Ross nedokončil střední a pocházel z hornického města v Koloradu.
Ale naverboval své chytré přátele,
aby publikovali drzé články a karikatury o společnosti a kultuře.
ŘEKNĚTE TO SKANDÁLEM
Najal si designéra, aby vytvořil charakteristické písmo
a maskota, který si dělal legraci z vytříbeného vzhledu časopisu.
Tohoto světáka žertem pojmenovali Eustace Tilley.
A zrodil se New Yorker.
Následujících sto let bylo příběhem přežití,
houževnatého odporu,
odvážných změn a některých z nejvlivnějších žurnalistických,
beletristických a komiksových příběhů století.
Za pár měsíců vyjde naše sté výroční číslo
a my musíme najít něco výjimečného na obálku.
Dokud nemáte obálku, nevíte, jaká je povaha čísla.
VÝTVARNÁ REDAKTORKA
Víte, to není něco,
co se dá nahodit na poslední chvíli.
Obálka musí promlouvat k danému okamžiku,
ale zároveň být nadčasovým uměleckým dílem,
které by se dalo zarámovat a pověsit na zeď.
Upřímně řečeno, ta neustálá honička
ve mně i po 30 letech vzbuzuje úzkosti.
Než jsem přišla do New Yorkeru,
vedla jsem grafický časopis s undergroundovými karikaturisty.
Ráda pracuji s umělci, kteří mají svůj silný názor,
každý má jiný styl, jiný příběh, který chce vyprávět,
a to se snažím do New Yorkeru přinést.
K oslavě stého výročí
za mnou přišel David Remnick a řekl,
že musíme použít Eustace Tilleyho z první obálky.
Už jsem skoro chtěla říct: „Ach ne!“
Víte…
Chápu ten impuls,
ale chci udělat něco inovativního a něco, co ještě nikdo nedělal.
Takže je jasné, že musím něco vymyslet.
- Uvidíme, jak to půjde. - V pohodě.
REDAKTOR
Rubrika O čem se mluví je začátek časopisu.
Je to taková upoutávka. Krátké články.
Jsou to malé viněty nebo krátké reportáže.
Každá z nich vypráví příběh.
Zahraju si kulečník s rockovou kapelou nebo posedím s fotografem Johna Belushiho.
Obvykle jsou ty texty velmi uzavřené,
ale teď pracuji na jednom otevřenějším.
Dobře.
Možná jste si všimli, že politika v dnešní době lidi rozděluje,
tak jsem si řekl, že půjdu ven a trochu změřím teplotu města.
Je to taková rybářská výprava.
Nikdy nevíš. Jdeš ven, projdeš se a uslyšíš, o čem se mluví.
- Mark, těší mě. - Těší mě.
- Píšu pro časopis New Yorker. - Dobře.
Jsem z časopisu New Yorker. Znáte ho?
Jakmile zapnu tenhle režim, kdy hledám lidi
a zajímavé věci v New Yorku,
je to skoro, jako bych byl zdrogovaný.
Všichni mi přijdou zajímaví.
Je to prostě jako zázrak.
- To je váš vnuk. - Vnouček.
- Ta rozkošná tvářička. - Je rozkošný. Jo.
Můžu si s váma o něčem promluvit? Chcete mluvit?
- Ne. - Nechcete?
- Ne, pardon. - Určitě? No tak, chlape!
Otřu pot a jdu dál.
Jsem redaktor časopisu New Yorker. Chcete si promluvit? Můžu se zeptat?
Mluvím jen trochu anglicky.
A jak mluvíte?
- Mandarínsky. - Žádnou mandarinku nemám.
- Zdravím, jsem Nick. - Zdravím.
Píšu článek o stresu, který zažíváme
kvůli politické situaci.
Takže co si o tom myslíte?
Jak to berete? Spíte v noci?
Ne tak docela.
Nemáte náhodou rozdělenou domácnost?
Je zajímavé, že to zmiňujete,
protože jsme zrovna mluvili o seznamu hostů na Díkůvzdání.
Přesně jste se mi trefila do rány.
„Jak je, New Yorku?
Roztrháme se na kusy,
nebo budeme dál nedokonale žít, jako už tolikrát předtím?“
Mlátím tady prázdnou slámu, ale…
Myslím, že z toho něco bude.
K našemu stému výročí natáčíme sérii videí.
Pozvali jsme spisovatele, umělce, myslitele…
PRODUCENT ODD. VIDEA
…aby se s námi podělili o své zkušenosti s New Yorkerem.
Máme židli z naší původní kanceláře.
Je od kancelářského stolu.
Krásná.
Tahle něco vydrží.
Tohle je jedna z nejpohodlnějších židlí.
O tohle umění jsme přišli.
O umění vyřezávání tvarů zadků do dřeva.
Proto je to tak pohodlné, ale zaniklo to.
To už nikdo nedělá.
Nemáte náhodou nějaký oblíbený obrázek,
který jste si obzvlášť oblíbila?
HEREČKA, SPISOVATELKA
Všechny kresby Emily Flakeové.
Moje oblíbená je žena v cirkuse,
natahuje se přes manéž a na druhé straně je lev.
A mám pocit, že to skvěle vystihuje moje raná 20. léta.
Jako kdyby všichni muži byli ten lev.
„SAKRA, MÁŠ TO PŘESKOČIT!“
Mám moc ráda kreslíře Zacha Kanina.
SPISOVATELKA, KOMIČKA
Má jeden obrázek, Sisyfos na pracovišti.
A JÉJE.
Je vtipné představit si Sisyfa v prostředí kanceláře
a říct, že práci zřejmě nikdy nedokončí.
Karikatury New Yorkeru
ve vás vyvolávají pocit, že jsou chytřejší, než vy.
HEREC, KOMIK
Jsou vždycky trochu takovéhle, že?
TI LIDÉ NAD NÁMI
Miluju Roz Chastovou. Miluju ji.
HEREČKA, PRODUCENTKA, VYDAVATELKA
Ona se mě tak dotýká.
DALŠÍ ZÁCHVAT VZTEKU 16:00
No teda, slyšíte ji?
- Hele, ptáček! - „Hele, ptáček!“
KARIKATURISTKA
Tady je ten malý ptáček.
Miluje New Yorker.
Vážně.
Dobře se jí žvýká.
Tohle jsou plakáty.
Pocházejí z Ghany.
Jo, myslím, že to byl možná svatební dar.
Tady je šátek Charlese Addamse.
Je to pro mě prostě mimořádné.
Byl to první kreslíř, do kterého jsem se jako dítě zamilovala.
Hodně mě přitahují věci, které jsou velmi temné, ale velmi vtipné.
Představte si, kdyby to udělali dnes.
Řekli byste si: „To je nepřijatelné! Nevidím důvod, proč by to mělo být vtipné!
Pálilo by to. Znám někoho, kdo se popálil, a to nebylo vůbec vtipné.“
Od doby, kdy mi byly asi tři nebo čtyři roky,
jsem nepřemýšlela o ničem jiném než o kreslení.
Myslím, že tuhle práci děláte jen když neumíte nic jiného.
POSLEDNÍ POWERPOINT
JSI ZRANĚNÝ? JÁ TI TO ŘÍKALA, ALE TYS NEPOSLOUCHAL
PTAČÍ LAMPY PLUS
Tady by měl být jen jeden člověk.
Takže nápady si zapisuji celý týden.
Jsou tak napůl…
Je to prostě něco, co kreslím.
Obvykle dostanu… Nevím.
„Opičí cinkání činelů, hobby farmáři,
dluhový strop, que sera sera,
tísnivé údolí, trojpár.“
Jsou to jen nápady.
Nedodělané nápady.
To jsem přesně hledala.
Myslím, že kreslím do značné míry proto, abych se cítila méně sama.
CO TADY DĚLÁM?
Jako bych nebyla jediná, koho to tak deprimuje,
že při pomyšlení na to sotva vstávám z postele.
Vstávám brzy ráno,
dám si šálek kávy,
pustím si jeden nebo tři podcasty…
Vítejte u podcastu Haaretz.
…a trochu si zacvičím, abych neumřel.
Je mi 65.
Když ráno vkročím na chodník,
cítím se jako Fred Astaire. Jsem hned šťastnější.
Vyrůstal jsem v Hillsdale v New Jersey,
na druhém břehu řeky, a na New York jsem shlížel s touhou.
Bylo to tak lákavě blízko a přitom tak daleko.
Označili ho za Michaela Jordana novinařiny.
Kariéru zahájil ve Washington Post,
kde působil jako zahraniční zpravodaj v Rusku.
Než se stal pátým redaktorem New Yorkeru,
tento držitel Pulitzerovy ceny si udělal jméno
psaním profilů známých osob od Papeže, přes Mikea Tysona,
až po Bruce Springsteena.
Dobře, pojďme na to. Jo.
Typický den obsahuje plánovací schůzky,
nápadové schůzky, schůzky o politice.
Průzkumy mínění v Michiganu za tolik?
Finance, personální oddělení,
setkání s redaktory, abych si popovídal o článcích,
a taky vyřizuji spoustu telefonátů.
Takže jsi ve čtyři ráno na Bourbon Street nezvracel?
Ozvu se redaktorům.
Bože. Co by udělal Hunter Thompson?
Půl druhé? Předtím jich měl tak 13.
Jo, mezitím.
Phil Montgomery. Mám rádiové zkoušky.
Proboha.
Snyder říká, že se naučil…
Bylo to o něco výš.
Dnes v New Yorker Radio Hour… Mám děsný hlas.
A v únoru oslavíme sté výročí.
Takže toho musíme hodně vyřešit.
TÝDENNÍ SCHŮZE KRESLÍŘŮ
Tenhle je můj oblíbený.
Tohle mě fakt rozesmálo.
- Tohle je… - Je to opravdu vtipné.
- Dobře, musí to tam být. - Jo.
ANO, MOŽNÁ, NE
V úterý ráno mi do schránky přijde
1 000 až 1 500 kreslených vtipů.
A pak jich nakonec koupíme 10 až 20.
REDAKTORKA KRESLENÝCH VTIPŮ
Takže z 1 500 na 10.
David mi neustále říká že nepracuju v dole,
takže si nemůžu stěžovat.
Je to práce, která otupuje mysl.
Zažívám vlny zmatení, deliria, deprese.
S nataženými pažemi opakujte ještě jednou.
Někdy si u 800. obrázku musím dát pauzu
a tři minuty a 30 sekund cvičit japonskou kalisteniku.
„Co nesleduji zprávy, cítím se líp.“
Musí se vzchopit.
David si potom vybere 10 až 20 vtipů z 50,
které jsem mu přinesla.
Vymýšlím různé psychologické strategie,
jak manipulovat s myslí Davida Remnicka.
Nevím, jestli fungují,
a ani bych je nedoporučovala k nějakému odbornému hodnocení.
Ale dám tam třeba vtip, o kterém vím, že se mu nebude líbit,
před ten, který by se mu líbit mohl.
Co?
Nastavím si laťku nízko
a on pak řekne: „Tohle miluju.“
A já řeknu: „Geniální. Máš pravdu.“
„Konečně jsme spolu,“ říká žena svému psovi.
„Nevěděla jsem, že to tak umíš s…“
- Ježíši. - Počkej. Nerozumím…
- Co? Ten pes zabil toho otce. - A to je…
S kreslenými vtipy se máte setkat u dlouhých článků,
co jsou zničující nebo nudné.
Bez urážky.
Ale má to být věc, která to prořízne, překvapí vás
a nabídne vám krátký okamžik oddechu a radosti.
On vidí duchy.
To je dobré.
Dobře. Půl galonu mléka plus cereálie se rovná psychopat.
Cereálie plus mléko jsou v pořádku.
- Dáváš… - Pořadí věcí.
Mimochodem, má pravdu.
- Jo. - Cereálie nepatří na mléko.
Kdo by dal do misky nejdřív mléko? To je…
- Rozvedla bych se, kdyby to Alex udělal. - Psychopati.
Tohle je naše práce. Úžasný.
ČTYŘICÁTÁ LÉTA
Během prvních dvou desetiletí
se New Yorker stal úspěšným humoristickým a literárním časopisem,
o kterém snil jeho zakládající redaktor Harold Ross.
Z omšelých kanceláří na 43. ulici publikoval jiskřivé a jízlivé eseje…
PROČ CHODÍME DO KABARETU
…a odvážné a dvojznačné karikatury.
Ale všechno se změnilo s druhou světovou válkou.
Po bombardování Hirošimy
americká vláda zakázala zveřejňování fotografií
zachycujících utrpení civilistů.
Američané tedy většinou nevěděli, co tamní lidé zažili.
Ale mladý spisovatel John Hersey tušil,
že ten příběh je třeba vyprávět.
Mluvil jsem s Williamem Shawnem,
který byl tehdy zástupcem šéfa v New Yorkeru,
a mluvili jsme o napsání článku o Hirošimě.
Tehdy se většina zpráv týkala síly bomby
a toho, kolik budov mohla zničit, jak obrovskou oblast to zpustošilo
a tak podobně.
A tak jsem vyrazil do Japonska
a hledal jsem pět nebo šest lidí, jejichž cesty se zkřížily
a jejichž zážitky byly živé.
Jeho článek způsobil revoluci v žurnalistice.
Byla to literatura faktu,
ale psaná s intimností a dramatem fikce.
Myslím, že beletrie je pro čtenáře mnohem silnější,
když se dívá na velkolepé nebo hrůzné události,
protože čtenář se s postavou ztotožní.
Hersey propletl příběhy šesti lidí,
kteří byli toho dne na místě,
včetně kněze, lékaře a dělníka v továrně.
„Přesně 15 minut po osmé ráno
se slečna Tošiko Sasaki,
úřednice ve společnosti East Asia Tin Works,
posadila na své místo v kanceláři a otáčela se,
aby si promluvila s dívkou u vedlejšího stolu.
Neslyšela zvuk letadel. Ráno bylo tiché.
Místo bylo klidné.
Pak oblohu prořízl ohromný záblesk světla.“
Ten článek byl dlouhý, měl 30 000 slov.
Ale bylo to tak mimořádné,
že se Ross a Shawn rozhodli věnovat tomuto příběhu celé číslo.
Žádné karikatury, žádná fikce, žádné vtipné eseje.
Za pár hodin bylo vyprodáno.
Albert Einstein si vyžádal 1 000 dotisků, které zaslal předním vědcům.
Bylo to čteno živě, bez reklamního přerušení,
v amerických rádiích a po celém světě.
„Přesně 15 minut po osmé ráno 6. srpna…“
„Patnáct minut po osmé ráno
6. srpna, v okamžiku…“
„Atomová bomba zabila 100 000 lidí.“
„Pořád se diví, proč přežili, když tolik dalších zemřelo.“
Harold Ross, který své spisovatele nezahrnoval chválou,
se před Herseym rozplýval.
„Ti, kdo říkali, že je Hirošima příběhem roku,
ji podcenili.
Je to bezpochyby nejlepší novinářský příběh mé doby,
ne-li všech dob.“
Herseyho článek změnil pohled lidí
po celém světě na jaderné zbraně.
ŽENY ZA MÍR
A také to pomohlo proměnit New Yorker z humoristického časopisu
v seriózního novinářského hráče na světové scéně.
MĚJTE VELKÉ SNY!
MADISON SQUARE GARDEN 27. ŘÍJNA 2024
Říká se, že historie se odehrává tady a teď, na našem dvorku.
Něco na tom je a já to žeru.
Vždycky mě zajímalo, proč lidé věří tomu, čemu věří.
Nevím, jestli je slovo „užívat si“ to pravé, ale baví mě
setkávat se s lidmi, se kterými mám jen málo společného.
Vím, že vyhraje.
Už dvakrát vyhrál. Zase vyhraje.
Jestli to dají tomu druhému, to je jiná.
Jel jsem se podívat na road show Tuckera Carlsona.
Jel jsem do Budapešti na CPAC.
Jel jsem do jižní Kalifornie s krajně pravicovými šiřiteli memů.
Myslím, že mým úkolem je shromáždit…
REDAKTOR
…co nejlepší možnou verzi jejich příběhu.
- Dobře. - Děláte to už od roku 2016?
Ne.
Pro spoustu lidí je New Yorker takový povýšenec.
Je to taková snobárna.
New Yorker má například stylistického průvodce,
který nařizuje, že u slova elita musíme psát čárku nad E.
A tak se často ocitám v situaci,
kdy mi lidé dávají citáty typu:
„Vy elitářští zmrdi, vy tuhle zemi nechápete.“
A já ten citát napíšu,
ale dám tam tu čárku nad E.
A já si říkám, že jim tím trochu dokazujeme, že takoví fakt jsme.
AŤ JE AMERIKA ZASE SKVĚLÁ!
Myslím, že lidé, co Trumpem opravdu niterně opovrhují,
nikdy nepochopí tu zábavu, komunitu a kamarádství.
Lidi na ty show chodí, jako by měli vidět koncert Phish.
Jste připravení psát dějiny a rozbrečet pár liberálů?
Politika je do jisté míry o tom,
jak v lidech vyvolat jednoduché pocity na úrovni instinktu.
TRUMP TO NAPRAVÍ
USA!
Myslím, že součástí cíle
je poskytnout čtenářům jakýsi portál do toho,
jaké je být na Trumpově shromáždění.
Mohli byste to překonat a zeptat se nejen na to, jaké je tam být,
ale co to znamená?
DNES: PROAMERICKÉ SHROMÁŽDĚNÍ
Jednou z výzev při reportáži o shromáždění v Madison Square Garden
byla paralela nacistického shromáždění, které tam proběhlo v roce 1939.
A to byla reportérská výzva.
„Prostě jsem v místnosti s desítkami tisíc lidí,
kteří si tu show užívají.“
Když o nich budu psát v kontextu nacistů, tak je všechny nazývám nacisty?
Žádné zatracené nácky tady nevidím.
Když nezmíním kontext nacistického shromáždění,
zprostím je viny za tento kontext?
„20. února 1939
uspořádala německo-americká pronacistická skupina z New Yorku
shromáždění v Madison Square Garden.
Označili to za demonstraci za skutečný amerikanismus.
Kulisu za pódiem tvořily americké vlajky
a portrét George Washingtona až ke stropu.
Trumpova demonstrace v roce 2024 nebyla rekonstrukcí.
Historie se neopakuje.
Ale když nativistický demagog mluví
o ‚nepříteli a cizincích, co otravují krev naší země‘
bylo by zvláštní, kdyby to nikdo neporovnal.“
U nás doma to byla velká věc.
Neměli jsme moc peněz, ale měli jsme předplatné New Yorkeru.
Poprvé jsem o New Yorkeru slyšel…
KOMIK, AUTOR, HEREC
…v Seinfeldovi.
Měli epizodu, kde Elaine nechápala jeden z titulků v kresleném vtipu.
Karikatura v New Yorkeru. Nechápu ji.
Ani já.
Ty jsi na okraji humoristického byznysu!
Vyrůstal jsem v New Jersey
a byl jsem nadšený ze všeho,
co se týkalo New Yorku.
FILMAŘ
Poprvé jsem o New Yorkeru slyšel a pochopil, že je to důležitý časopis,
v epizodě animovaného seriálu Kritik.
Vy mediální šakali jste smečka špinavých, bahnitých šmejdů.
Všechny vás nenávidím,
kromě vás, dobrých lidí z New Yorkeru.
Bravo, paní S.
„Bravo, paní S.“
A pomyslel jsem si:
„Aha, The New Yorker, to je důležitá věc.“
Nevím proč, ale prostě to tam je.
Je to jen jedna z těch institucí.
Jako byste se ptali, odkdy znám Sochu Svobody?
Kámo, některý z těch desek jsou pro mě šíleně nostalgický,
ale jedna obzvlášť. Tahle!
- Japanese Noise byla moje noční můra. - A teď se těžko shání.
Měli jednu slavnou limitovanou edici flexi disků, co spálili na pláži.
Začal jsem jako hudební kritik,
ale když jsem v roce 2008 přišel do New Yorkeru, nevěděl jsem, co bude.
Řekli mi, že můžu napsat pár zajímavých článků.
REDAKTOR
Pamatuju si první pondělí,
jak jsem přišel do kanceláře, která tehdy byla na Times Square,
sedl jsem si a řekl si: „Sakra, co teď?“
Mým jediným úkolem je být zajímavý.
To je jedno z požehnání psaní pro New Yorker.
Myšlenka, že máte zvědavé čtenáře, co jsou ochotní jít tam, kam je zavedete.
NAPSAL KALEF SANNEH
JAK JOHN LEWIS VYUŽIL HRDINSTVÍ
Ten příběh může být o čemkoli. A svým čtenářům říkám:
„Bude to zábava, tak vydržte.“
Takže dneska udělám to, co dělám často.
Půjdu si poslechnout hudbu.
Hlavní témata, kterým se v New Yorkeru věnuji,
se týkají vědy, medicíny a zdravotnické péče.
Dnes pracuji na článku o vesmírné medicíně v Utahu.
Stále víc lidí míří do vesmíru…
EXTERNÍ AUTOR
…ale víme, co se děje s jejich těly?
POUŠTNÍ VÝZKUMNÁ STANICE
Ty popruhy si utáhněte.
Snažím se přijít na způsob, jak oživit některé otázky
týkající se zdraví ve vesmíru.
Baví mě vymýšlet, jak vyprávět velmi složité příběhy
způsobem, který bude pro čtenáře přitažlivý,
aby se téměř náhodou dozvěděli něco nového.
V písku je hodně vlhkosti,
takže to vytváří ten zvrásněný vzhled.
DIVADLO GRAMERCY
Zdravím!
Součástí identity New Yorkeru je,
že můžete někoho poslat do jiného světa.
Pro mě to souvisí s dětstvím punk rockera,
což byla první věc, kterou jsem si ve 14 zamiloval.
Představa, že můžeš projít padacími dveřmi
a ocitnout se v jiným světě, kde lidé dělají jiný věci,
to je opojný pocit.
Jste připravení na pořádnou párty?
Je fajn, že New Yorker má intelektuální pověst,
že se jedná o luxusní časopis,
protože pak je pro mě zábavnější
a psát o Jay-Z, o boxu nebo country hudbě
a vsadit to do písma New Yorkeru.
A je součástí cíle zjistit, jak si zachovat tu atmosféru,
ale zároveň zabránit, aby časopis působil staromódně.
„Punk mě naučil milovat hudbu tím, že mě ji naučil také nesnášet.
Naučil mě, že hudba může rozdělovat,
může vzbuzovat náklonnost nebo odpor,
nebo touhu zjistit, co je co.“
Odjakživa jsem chtěl psát pro New Yorker.
Burger z černých fazolí.
Představa, že dáte světu nápady,
které by změnily způsob, jakým někdo přemýšlí o problémech,
to je velmi lákavé,
Máme tu koriandr, kopr, petržel.
Jsem povoláním lékař.
Během pandemie jsem působil v New Yorku
a napsal sérii zpráv.
NAPSAL DHRUV KHULLAR
JAK SE KORONAVIRUS VYVINE? DELTA JE NEBEZPEČNÁ
Od té doby, co pandemie opadla,
jsem si mohl rozšířit okruh témat, o kterých píšu.
„Když jsme jeli po nerovném terénu, zafoukal vítr.
Zamžoural jsem do dálky
a představil si rozlohu nedotčené země,
kterou uvidí první lidé na Marsu.“
Téměř každý, kdo pracuje pro New Yorker, je něčím posedlý,
a já jsem se cítil tou posedlostí přitahován.
DVANÁCT TÝDNU DO VYDÁNÍ VÝROČNÍHO ČÍSLA
Posledních 40 let jsem se díval na jeden film denně.
V jistém smyslu je to jednoduché.
Na kritice je něco banálního.
Prostě vidíte film a píšete o něm.
FILMOVÝ KRITIK
Ale nikdy nevím, co budu psát.
Hej! Pozor!
Když se film rozjede, nevím, kde jsem.
Film mě zachvátí a publikum přestane existovat.
Já neexistuji po celou dobu trvání filmu.
Co to je za místo, kde…
Nenechají mě ho vidět.
Když se dívám na film, dělám si poznámky.
Problém je v tom si je potom přečíst,
protože je píšu ve tmě.
Když film skončí,
to poslední, co chci, je mluvit s lidmi.
Vyběhnu s kabátem přes hlavu,
abych nemusel mluvit s ostatními kritiky.
Chci si tu zkušenost udržet v sobě, ani na ni nemyslet.
Chci, aby na mě jenom působila.
Říká se, že lidé, co pijí tři šálky kávy denně,
si prodlouží život o deset let.
Myslím, že s množstvím kávy, kterou vypiju, se blížím nesmrtelnosti.
Bez kafe se nic neudělá.
Přál bych si, abych nikdy nemusel napsat negativní recenzi,
neboť vím, že jsou do toho zapojeni lidé.
Já vždycky říkám, že natočit film trvá dva roky,
dvě hodiny ho sledujete
a dvě minuty nebo vteřiny stačí, abyste ho zničili.
A tak cítím zásadní potřebu být uctivý.
„Srdcem recenze je emoce. To, co říká duše.
Nejde o to, aby kritici brali vážně sebe,
ale aby brali vážně umění.“
Líbilo se mi to,
ale je to podobné 10 dalším příběhům.
- Jo, nejsem si jistý… - Z hlediska děje.
Jo, já jsem asi spíš pro.
Během roku
dostaneme zhruba sedm až deset tisíc příspěvků…
REDAKTORKA BELETRIE
…a zveřejníme jich 50.
Přicházejí od agentů, od vydavatelů.
Pocházejí přímo od autorů. Mohou přijít jakkoli.
Zřejmě není moc těžké najít můj e-mail.
Je vzácné, že časopisy obsahují
krásnou literaturu.
Jsem si dobře vědom toho, že určitá část našich čtenářů
a předplatitelů se na beletrii vůbec nedívá.
Fajn. Ale taky vím, že existuje část čtenářů,
kterým na tom záleží nejvíc.
Asi před rokem a půl
přišel David Remnick a zeptal se mě,
jestli bychom nevydali výroční antologii beletrie, povídek.
„Co bys tam dala?“
Za dobu existence časopisu New Yorker
bylo publikováno více než 13 000 příběhů.
A v této knize jich je 78.
EB White, Dorothy Parkerová…
John Updike, Philip Roth…
JD Salinger, Jamajca Kincaid.
Nekončí to. Mohla bych přečíst jakékoli jméno na seznamu
a nikoho by to nepřekvapilo.
- David F. Wallace, E. Weltyová… - S. Jacksonová, J. Cheever…
- J. Lahiri, Z. Smithová… - V. Nabokov, S. Bellow…
- Haruki Murakami, J. Díaz… - A. Proulxová, G. Saunders.
A spisovatelkou, jejíž dílo představíme ve výročním čísle
je Chimamanda Ngozi Adichieová.
„Vždycky jsem toužila být známá,
skutečně známá jinou lidskou bytostí.“
Ku příležitosti oslav sto let existence New Yorkeru
zveřejní úryvek z mého nového románu Dream Count.
„Protože právě během lockdownu jsem začala probírat svůj život
a dávat jména dlouho nepojmenovaným věcem.“
Beletrie je tou nejvznešenější formou všech umění.
AUTORKA
Nejsem zaujatá.
„Ale co…“
Literatura nám umožňuje poznat mnoho úhlů pohledu.
Takové to vklínění do zkušenosti někoho jiného.
Někdy mám pocit, že na našem světě je něco téměř apokalyptického
a myslím, že literatura je tím malým paprskem naděje.
Psaní beletrie je láska mého života. Dává mi smysl.
Je to důvod, proč jsem tady.
Když jsem přišla do USA, rychle mi došlo,
že New Yorker je místo, kde chcete být publikováni.
Jo, New Yorker je zkrátka New Yorker.
A New Yorker ví, že je to New Yorker.
Takže…
Lidé obviňují The New Yorker z elitářství.
Ale ta debata o elitářství směřuje
k jakémusi antiintelektualismu,
který se šíří po celé zemi
a je špatný pro ni i pro nás.
Co tím říkáme? Že je to tak elitářské,
že by se o umění a literatuře a politice
nemělo psát promyšleně?
Pokud je tohle elitářství, tak ho potřebujeme víc. Mnohem víc.
BÝVALÁ KANCELÁŘ NEW YORKERU 1987
Ahoj, Bruci.
Jsem tu 46 let.
VEDOUCÍ KANCELÁŘE
Je to dlouho, ale ne dost.
Co tady děláš?
Když nejde elektřina, neběží klimatizace,
tak to řeším já.
Když někdo potřebuje papír nebo tiskárnu, tak to řeším já.
Pokud je potřeba opravit počítač, řeším to já.
A to jsem já.
Ten s dlouhými černými vlasy.
Začínali jsme na 43. Západní.
Mělo to takový starý nádech, jako z 50. let.
Byla tam stará skupina gentlemanů.
Zdi byly špinavé od cigaretového kouře.
Když jste si tam sedli na gauč, tak se z něj zvedl oblak prachu.
Když jsme se poprvé stěhovali, šli jsme do sklepa a zjistili, co tam je.
Byl plný starých papírů a materiálu,
starých korektur i korektur beletrie.
Bylo to, jako by svět zapomněl, že na těch dílech lidé pracovali.
Tak jsem začal sbírat
jakýkoli materiál, který lidé vyhazovali.
Nejsem sběrač, jen jsem se toho nechtěl zbavit,
protože je v tom kus historie.
První sčítací stroj New Yorkeru.
Je to vlastně Buick.
Tohle jsou první vydání autorů New Yorkeru.
A tohle jsou ty malé kresby,
které byste viděli na stránce, takže v podstatě umělecká díla.
Ty detaily a práce na nich jsou výborné.
Tak jo.
V New Yorkeru jsem pracoval se čtyřmi šéfredaktory.
Ale s Rossem jsem nepracoval.
PADESÁTÁ LÉTA
Po druhé světové válce New Yorker vstoupil do nové éry.
Jeho zakladatel Harold Ross po 26 letech u kormidla
zemřel na rakovinu plic
a byl nahrazen svým zástupcem Williamem Shawnem.
Ačkoli byl Shawn stydlivý,
jako šéfredaktor byl nebojácný.
Někteří zaměstnanci mu říkali Železná myš.
Tlačil na časopis, aby informoval o kontroverzích
a konfrontoval mocné.
V roce 1988 dostal Shawn nabídku
od oceňované spisovatelky a bioložky Rachel Carsonové.
Chtěla zjistit, proč po postřiku insekticidem DTT
uhynuly tisíce ptáků.
Dříve se DDT používalo všude možně.
Na polích, loukách i uvnitř domů.
„DDT JE PARÁDNÍ!“
Výrobci trvali na tom, že je bezpečné.
Ale Carsonová to chtěla prošetřit.
S Shawnovou podporou začala provádět terénní studie,
rozhovory s odborníky
a ponořila se do složité vědy.
Ale jednu věc Carsonová před světem tajila.
Umírala na rakovinu prsu.
Četné operace a léčba ji občas upoutaly na invalidní vozík.
Ale i přesto pokračovala v práci.
A konečně, po čtyřech letech, předložila Shawnovi návrh.
TICHÉ JARO KAPITOLA 1
Když bylo Tiché jaro vydáno jako třídílná série,
próza Carsonové proměnila vědu v literaturu.
„Na stále větších plochách Spojených států,“ napsala,
„nyní přichází jaro bez ohlášení návratu ptáků.
A časná rána, kdysi plná krásy ptačího zpěvu,
jsou podivně tichá.“
Byla vydána knižně, okamžitě se stala bestsellerem
a vyvolala debatu o nebezpečí chemikálií
pro lidi a zvířata.
Mohlo by se na to ministerstvo zemědělství podívat blíže?
Ano a už na tom pracují.
Myslím si, že zejména od vydání knihy paní Carsonové, ano.
Ale také to vyvolalo odpor.
DLE CHEMIKŮ SE AUTORKA MÝLILA
Chemické podniky Carsonovou napadly.
KNIHA OTŘÁSÁ TRHEM S PESTICIDY
Hlavní tvrzení v knize paní Rachel Carsonové, Tiché jaro,
jsou hrubým zkreslením skutečných faktů.
Carsonová, tehdy už s parukou a sotva chodící,
obhajovala svou práci před Kongresem i tiskem.
Pokud nedostaneme tyto chemikálie pod kontrolu,
jistě nás nemine katastrofa.
Některé firmy hrozily,
že New Yorker zažalují, ale Shawn odmítl ustoupit.
Carsonová zemřela ani ne dva roky po vydání Tichého jara.
Ačkoli to nikdy neviděla,
její práce pomohla k přijetí zákona o čistém ovzduší, o čisté vodě
a ke zrodu environmentálního hnutí.
ZACHRAŇTE ZEMI
O několik let později
Shawn formuloval jednoduchou filozofii časopisu.
Říkáme to, co si o věcech myslíme.
Tomuto jsme opravdu věřili.
A když tomu věříme, tak to taky řekneme.
VOLTE
VOLEBNÍ NOC 5. LISTOPADU 2024
Valerie.
Přepošleš nám tu zprávu z kampaně Harrisové
o volební účasti v Portoriku?
- Jo, hned ti to pošlu. - Dobře, díky.
Nechtěla jsem tě obtěžovat…
Tak jo, pojďme opít pár lidí.
- Ahoj. - Jak to jde?
V pohodě.
V Dearbornu je to trochu náročný úkol, protože se tady těžko hledá pivo,
ale je tu spousta dýmek.
Můžeš v takhle brzy večer nepít?
- Říkám to hypoteticky. - Dobře. No a co se šušká?
Nikdo nic neví.
Jsme připravení.
Máme živý blog a všude možně spoustu lidí.
Ale jedno nevíme.
Je to jeden ze zlomových okamžiků v dějinách a nevíme, co se stane.
Rozhodně ne teď.
Jestli vyhraje, máme tohle od Kadira Nelsona.
Na jejím saku jsou Obama, Shirley Chisholmová,
Martin Luther King Jr., Thurgood Marshall, Frederick Douglass,
všechny možné osobnosti, které v tomto dějinném vývoji
bezpochyby rezonují.
A pokud jde o Trumpa, nálada je poněkud jiná.
Tady Trumpa inauguruje Hulk Hogan.
A…
Tady je neuvěřitelně veselá skica.
A Elon Musk naboural do Oválné pracovny.
A tady tohle.
„Užívejte ústně jednu tabletu denně po dobu čtyř let.“
Zde je aktuální součet volebních hlasů.
Donald Trump má 90 volebních hlasů.
Kamala Harrisová má 27 volebních hlasů.
Florida se nekoná. Už jsme si to uvědomili?
On vede.
Nevím, jestli by to byl zázrak, kdyby v tuto chvíli vyhrála, ale asi ano.
Ztrácí pár touchdownů.
VOLEBNÍ MÍSTNOSTI SE UZAVŘELY
Trump je nyní předpokládaným vítězem v Michiganu.
NBX News předpokládá, že Trump vyhrál Wisconsin.
Donald Trump vyhraje ve státě Pensylvánie.
Dobře, zapracujeme na tom. Děkuju.
Nebylo to to, co jsem dnes večer očekávala,
ale on si vybral tohle.
Je těžké tomu uvěřit,
ale nemůžeme utvářet realitu.
Můžeme ji pouze odrážet.
Demograficky si jsou velmi podobné. Dá se říct…
„Poté, co miliony Američanů, co se obávali Trumpa,
posmutněle povstanou z gauče,
nastane čas zvážit, co musíme udělat.
Jedním z nebezpečí autoritářské vlády je,
že se vůdce snaží lidi zbavit silných stránek.
Převládne poraženectví.“
Obávám se, že podruhé se lidé cítí poraženě.
Nemyslím si, že někdo v této práci,
natož v roli občana…
něco zmůže.
Zoufalství je neodpustitelný hřích. Takže to se nekoná.
Ne!
To není…
přípustné.
Budeme sledovat nástup prezidenta, který se pokusí resetovat svět.
REDAKTOR
Všechno ostatní je…
trochu bezvýznamné.
A bude to mít velký vliv na to, co se bude dít v jiných zemích, velký.
Jo.
Jon Lee.
- Jak se máš? Super. - Co ty?
- Už je to dlouho. - Já vím.
O Jižní Americe jsem nečetl, ale přečtu si to, že?
Jo, jo. Máme návrh a dělám pár přídavků.
Je to Milei.
- Jo. - Šílenec.
Jak to s ním vypadá?
Během těch 26 let, co pracuju v New Yorkeru,
jsem byl ten přes války. Nebo jeden z nich.
A byl jsem ve spoustě konfliktů, co jsme viděli.
Afghánistán, Irák, Libye, Sýrie.
Otec pracoval v zahraničí. Vyrůstal jsem v devíti zemích.
V některých to bylo dost vyhrocené.
NAPSAL JON LEE ANDERSON
To mě přivedlo k žurnalistice. Chtěl jsem prožít historii své doby.
OPIOVÁ VÁLKA TALIBANU
KRÁL KRÁLŮ
- Co máš v plánu dál? - Jsme teď…
Musím říct, že to tady teď je…
Na hovno?
Musíme pokrýt celý svět a vybrat si ta správná místa.
Řekni, co si myslíš.
Ve srovnání s něčím jako New York Times má New Yorker málo peněz i lidí.
David ale věří, že je důležité,
aby se jeho reportéři dostali do terénu a byli svědky historie.
DAMAŠEK, SÝRIE
Diktátor Bašár al-Asad tento týden uprchl ze Sýrie.
Povstalci vtrhli do Damašku a ukončili 54 let trvající vládu jeho rodiny.
TURECKO - IRÁK - HOMS
„Dva dny poté, co syrský despota Bašár al-Asad uprchl,
jsem dorazil do Damašku, abych byl svědkem zúčtování.
Dlouhá kampaň vnitřního násilí náhle ustoupila ostrému,
surrealistickému míru.“
Když vyprávím příběh,
chci si k němu přivonět, ohmatat ho, ochutnat a zprostředkovat čtenáři.
Takovou práci mám rád.
Salam alejkum.
„Jednou odpoledne jsem v Damašku navštívil jednu z nejznámějších Asadových věznic.“
Chybíš mi, lásko.
„Potkali jsme mladého muže,
který strávil 15 měsíců ve věznici vojenské rozvědky,
a znovu prožil jeden ze svých hrůzných zážitků.
Zdálo se, že stráž se nesnažila skrývat zneužívání.
Narazil jsem na obrovskou hromadu fotek, které si vězni pořídili po výsleších.
Pro mnohé to byl pravděpodobně jejich poslední snímek před smrtí.“
Není moc těžké roztrhat společnost, když se do toho pustíte.
OSM TÝDNŮ DO VYDÁNÍ VÝROČNÍHO ČÍSLA
Co si myslíte o tom, že by různí umělci
nakreslili do spotů různé stovky?
Nebo radši klasického Eustace? Možná je to lepší.
Musím říct, že tenhle vývoj se mi moc líbí.
- Eustace od kolébky do hrobu. - Jo.
Jádrem pochopení New Yorkeru je,
že mezi minulostí a přítomností vždy existuje napětí.
Časopis má prst na tepu toho, co se děje nyní,
ale jako takový se už od roku 1925 vizuálně nezměnil.
KREATIVNÍ ŘEDITEL
Vzpomínám si, že když jsem sem přišel, chtěl jsem zavést minuskové číslice.
To znamená, že když například publikujete číslo 1926,
devítka se posune o kousek dolů.
Nebude na řádku. To působí elegantněji.
Ale trvalo týdny, než jsem mocné přesvědčil,
že to je změna k lepšímu.
- Podívej. - Hele!
Už jsi toho viděl hodně. Tak začneme třeba od začátku.
Časopis má stylistického průvodce…
na různé věci.
Kde a kdy použít dierezi a jak používat čárky,
nebo naše vlastní, někdy neobvyklé hláskování.
Posaď se.
S blížícím se stým výročím se zdálo jako dobrý nápad
zahájit diskusi o některých problémech,
které se nahromadily jako vilejši na boku lodi.
Jakým věcem jsme se tajně přizpůsobili,
bereme je jako tradici
a stály by za přehodnocení?
No, často se objevuje teenager.
- Jo. - Spojovník ve slově teenager.
Vypisování čísel slovně.
Já navrhuji nepsat slovo internet s velkým I.
- Vypadáme pak kvůli tomu zastarale. - Ano.
Je jedno téma, které se objevuje už celá desetiletí.
„Bojím se, že nebudu schopen psát svým hlasem.“
Když se to někomu stane, je to tím, že jsou to špatní spisovatelé.
A takhle to končí. Na titulce New York Times.
Neodolali.
Proč je to v New York Times? Netuším. Asi měli slabší den.
NEW YORKER MĚNÍ STYL, DIEREZE ZŮSTÁVÁ
Myslím, že New Yorker je pro mě
stále takovou úchvatnou, neproniknutelnou institucí.
I když v něm něco mám,
pořád si připadám takhle: „Jé, já?“ Díky.
Když poprvé uvidíte své jméno v písmu New Yorkeru,
tak vám zaplesá ego.
KRÁL A JÁ
Řekla bych, že jsem z toho byla mnohem nadšenější,
než bych kdy moha být třeba ze sošky Oscara.
I když Oscara jsem zatím nezískala, tak možná to ještě přehodnotím.
Cítil jsem se opravdu poctěn, že mě zařadili do časopisu.
Všichni jejich autoři stojí v popředí
myšlení a literatury v naší kultuře.
A pak se zasměju, protože nemůžu uvěřit,
že tam mám článek o sportovním hlasateli Marvu Albertovi.
MARV ALBERT JE MŮJ TERAPEUT
Byl to můj první článek v New Yorkeru.
Jako bych byl v té show, kde se plní přání. „Oni mě publikují!“
Bylo to, jako bych byl vážně nemocný a nikdo mi to neřekl.
Každou neděli mám lekci hry na kytaru.
Vůbec mi to nejde, ale je mi to jedno.
Je to úplný únik.
Není to psaní, není to čtení,
není to práce šéfredaktora.
Prostě je to pro mě dovolená.
„ASI BYCHOM MĚLI ZAČÍT NĚCO DĚLAT.“
Můj otec byl zubař, měl malou ordinaci v New Jersey
a v padesáti letech onemocněl.
Dostal Parkinsona a nemohl pokračovat v praxi.
A moje matka Barbara
jako mladá onemocněla roztroušenou sklerózou.
A tak jsem najednou měl dva postižené rodiče.
Chybí mi.
Jo. Miluju tu fotku.
Měl jsem neuvěřitelné štěstí, ale i neuvěřitelnou smůlu.
To je lidský úděl. Pokud máte štěstí.
Co se týče kariéry, bohové ke mně byli štědří.
Ale ano, měl jsem postižené rodiče
a moje dcera,
naše nejmladší,
je těžce autistická, no a to…
A to toho člověka před vámi
muselo nějak formovat.
Ovlivňuje to můj pohled na New Yorker?
Asi není pochyb o tom, že to utvářelo můj temperament.
Já chci, aby New Yorker byl dvě věci.
Aby byl skvělý
a aby byl lidský.
ŠEDESÁTÁ LÉTA
Zhruba čtyři desetiletí po svém vzniku
publikoval New Yorker řadu článků s různými názory.
Podařilo se mu však ignorovat životy víc než milionu Newyorčanů,
kteří žili po boku jeho uznávaných spisovatelů a redaktorů.
Časopis publikoval několik děl Langstona Hughese
a jednu povídku Ann Petryové.
Ale většinou, když se v časopise objevovali černoši,
byli to sluhové, portýři a rasistické karikatury.
V roce 1961
nabíralo na obrátkách hnutí za občanská práva
a William Shawn, šéfredaktor New Yorkeru,
požádal mladého spisovatele Jamese Baldwina,
aby pro časopis něco napsal.
Celá tíha republiky vás učí, abyste sami sebou opovrhovali.
Baldwin odevzdal jednu z nejpůsobivějších esejí o rase.
Dílo bylo spalující a velmi upřímné.
U KŘÍŽE
DOPIS Z OBLASTI MÉ MYSLI
Napsal: „Během čtrnáctého roku svého života
jsem se úplně poprvé začal opravdu bát.
Bát se zla uvnitř sebe a zla, které číhá venku."
Esej se točila kolem jeho návštěvy Elijaha Muhammada,
vůdce černošského nacionalistického Islámského národa.
Bílý lid…
Ale jejich skutečné jméno je ďábel.
Baldwin prozkoumal složitý vír vzteku, hrdosti a bolesti,
který jako černoch cítil,
a postavil se převážně bílým čtenářům časopisu.
Napsal: „Brutalitu, s jakou se v této zemi zachází s černochy,
nelze přehlížet,
ať už jsou bílí muži sebevíc neochotní ji vidět.“
Reakce byla bouřlivá…
ELEKTRIZUJÍCÍ
…a pochvalné dopisy se jen hrnuly.
SKVOSTNÉ
Jednoho autora však zklamalo
umístění eseje vedle reklamy na whisky
s rasistickou scénou.
Baldwinův článek se stal základem pro jeho známou knihu The Fire Next Time.
Katapultoval ho do centra pozornosti
a učinil z něj vůdčí hlas v boji za rasovou spravedlnost.
„Před 22 lety, když mi bylo 14,
jsem dostal sbírku esejů Jamese Baldwina
Nobody Knows My Name.
Na přebalu knihy byla fotografie Baldwina v bílém tričku,
jak stojí v hromadě sutin na prázdném pozemku.
Nikdy jsem neviděl obrázek černocha, jako jsem já.
Baldwin vypadal, že klidně mohl pózovat v mé staré čtvrti.
Vlastně jsem si začal myslet, že Baldwinova fotografie je moje
a že obsah knihy je záznamem života, který jsem toužil žít.“
S New Yorkerem jsem se poprvé seznámil přes jednoho z mých gay mentorů.
Dal mi předplatné a…
REDAKTOR
To bylo to, na co jsem čekal.
Byly to nejrůznější hlasy nejen o městě, které jsem miloval,
ale i o světě, o kterém jsem nic nevěděl.
A získal si mě.
Bylo to prostě něco pro mě. Cítil jsem to tak.
A…
Taková zkušenost je pro dítě jedinečná.
JEJÍ AMERICKÝ ŽIVOT
Vidět své jméno v New Yorkeru…
IMPRESÁRIO
…je ohromující,
protože najednou vypadáte jako hlas
všech těch lidí, které jste milovali.
Vtáhlo mě to.
Týdně vidím asi dvě, možná tři výstavy.
Tohle je ulice Bowery.
Miluju ty…
postavičky dětí.
Na umění a umělecké tvorbě miluji
divokost ducha a všechno, co je nečekané.
To vyžaduje určitý druh optimismu,
že navzdory všem událostem a katastrofám,
lidský duch přetrvá.
V celém městě
je krása.
Pokud jste pozorní a díváte se.
VÝSTAVA UMĚNÍ KE 100. VÝROČÍ
To je moc krásný Sempé. A je podepsaný.
Ku příležitosti stého výročí časopisu
instalujeme originální umělecké díla.
Je to více než stovka obálek časopisu.
Ukážeme tím, jak sami umělci
katalyzují to, co je ve vzduchu.
Mají zachytit okamžiky, ve chvíli, kdy se stanou.
Takže tohle je Kadir Nelson a je to olejomalba.
A namaloval ji během covidu.
Ty nejlepší obrázky,
ty jsou pro čtenáře výchozím bodem jejich emocí.
A takový byl i tisk k 11. září.
Byla jsem s manželem
a byli jsme na cestě k volbám.
A jakmile jsme vyšli ven,
uviděli jsme kolem nás běžet lidi
pokryté bílým popelem.
A pak jsme viděli, jak se zřítila druhá věž.
Přímo před našima očima.
Moje asistentka říkala: „Françoise. Volali z kanceláře.
David Remnick s tebou chce mluvit o nové obálce.“
Mluvila jsem s jinou matkou.
Řekla jsem, že musím jít do kanceláře vymyslet obálku časopisu.
A Elise, moje kamarádka, která je také matka,
měla okamžitou reakci: „Obálku? Obálku pro časopis?
Já ti řeknu, jakou byste měli mít obálku. Žádnou. Nic nedělej.“
A to ve mně skutečně rezonovalo.
Shodou okolností jsem vdaná za umělce Arta Spiegelmana.
A on řekl: „Měla bys udělat černou na černé.
Měli byste ty věže udělat černé na černém pozadí.“
Tak jsem šla do kanceláře,
sedla si k počítači, nakreslila to
a když jsem to viděla, tak jsem měla jasno.
Zvýraznění toho, co bylo ztraceno, tím, že se projeví jeho absence.
ČTYŘI TÝDNY DO VYDÁNÍ VÝROČNÍHO ČÍSLA
Co se týče výroční obálky, napadlo nás něco, co by mohlo fungovat.
Nejlépe ti to předvedu, když to uvidíš.
Mám tu modely, takže…
- Proto tu cítím lepidlo. - Přesně. Vím, žes mi říkal…
Děti v naší škole to fetovaly.
Takže ti chci navrhnout…
Ať se nesjíždíme lepidlem.
Použijeme původního Eustace na vnější straně
a pak si uděláme jeho verzi
a pak ještě jednu verzi.
Myslím, že to bude složitější na výrobu, ale…
- To není můj problém, ale tvůj. - Přesně.
- Tak jo, uděláme to. Myslím, že… - Ano!
- Co blázníš? - Ano!
To byla past.
Tohle je sranda.
- Není to hezké? - Jo, to jsem nečekal.
MONTECITO, KALIFORNIE
Někdo říká, že žurnalistika o celebritách je povrchní.
Není to válečné zpravodajství.
Ale já tam vidím, jak vzniká kultura…
REDAKTORKA
…mýty, co o sobě chceme vyprávět,
jak se umělci snaží prosadit….
Ty příběhy jsou pro mě univerzální a zajímavé.
A ráda o nich přemýšlím.
Tak jo.
Někdo říká, že New Yorker vytvořil profil.
Že přiřadili slovo „profil“ k popisu tohoto specifického druhu reportáže,
kdy se novinář setkává sám se svým subjektem
a vytváří mini reportáž o tom čase, co spolu stráví.
Pamatuji si, že mi David poslal něco jako: „Co třeba Carol Burnettová?“
Na což je jediná odpověď. Ano, vykřičník.
Je to rozhodně jedna z nejvtipnějších žen.
Přivítejte prosím úžasnou Carol Burnettovou.
Carol Burnettová. Zaprvé, ikona.
Jsi zábavná. Co děláš, když si chceš rozpustit vlasy?
No, sundám si je.
Zajímají mě ženy v komedii, ženy v zábavním průmyslu,
které prošlapávají nevyšlapané cesty.
A Carol přesně taková je.
- Ráda vás vidím. - I já vás.
Tak já to zapnu, Carol. Odteď nahráváme.
- Dobře. - Dobře.
- Jsme u Luckyho. - Jo.
- Jak často sem chodíte? - Jednou týdně.
Když píšete profil,
tak začnete tím, že si přečtete všechny jejich rozhovory.
Někdy si přečtete jejich paměti a při tom zjistíte,
že v nich najdete určité anekdoty a citáty, které opakovali už tisíckrát.
A tak se snažím najít doplňující otázky k těmto věcem.
Něco, co lidi vytlačí z komfortní zóny a zajetých kolejí.
Byla jste někdy u analytika?
Ne.
Jen jednou, když moje dcera brala drogy.
Jo.
Nemyslím na to, jestli se jim to líbí.
Mentoři mě učili, že když si myslíte, že se jim to bude líbit,
tak jste vedle jak ta jedle.
Chcete, aby to bylo výstižné.
Být ženou…
Nemohla jsem být jako Jackie Gleason ani Sid Ceasar.
Řekli by mi: „Tohle je na nic. Opravte to.“
A já na to: „Mohli byste mi sem přijít pomoct? Moc mi to nejde.“
- Ty lsti… - Nemohli o mně pak říkat, že jsem mrcha.
Co by se mohlo stát, kdyby lidé říkali, že jste mrcha?
Bylo by to…
No, takovou pověst jsem nechtěla.
Tahle práce je dost o naslouchání.
Musíte poslouchat slova pod slovy.
Co se tím snaží říct? Jak to myslí? Co je trápí?
Vnímala jste svou matku jako vtipnou a chytrou?
Je velmi chytrá, vtipná
a velmi smutná.
Měla spoustu snů a…
žádný z nich se nesplnil.
Proces psaní považuji za nejtěžší část své práce.
Rozhodně.
Nemám přátele, kteří by byli spisovatelé, seděli vedle mě a říkali mi:
„Tohle je skvělý! Šíleně se bavím!“
Opravdu se děsím, že budu vypadat jako Carrie Bradshawová.
Jako „Nemohla jsem si pomoct.
Je Carol Burnettová nejvtipnější žena všech dob?“
Jestli mám být věrohodná, potřebuju cigaretu.
Carrie s sebou nosila New Yorker.
Její kniha dostala špatnou recenzi.
„Dokud talentovaná Bradshawová
lépe nepochopí složitosti manželského života,
radíme jí, aby prozkoumala slib mlčení.“
Páni, to teda muselo bolet.
V seriálu Mad Men jsme měli spoustu originálních časopisů z té doby.
Měli jsme časopis Life, časopis Time…
HEREC, PRODUCENT
…Newsweek a New Yorker.
Rozhodně to byla zlatá éra časopisů.
Ten fyzický akt nošení časopisů
v nákupní tašce nebo v batohu zmizel.
A ve vlaku nevidím tolik lidí, co by si četli.
Vidím lidi na telefonech.
Možná čtou New Yorker, ale je to znepokojivé.
Ten zázrak časopisů se v digitální éře trochu ztratil,
s tím dnešním doomscrollingem už nemáte takový ten
fyzický začátek a konec něčeho.
To tupé scrollování nekončí.
Kdybych vymyslel internet, tak by měl konec.
PŘÍBĚHY Z NEW YORKERU
Je to velmi zajímavá událost.
Ku příležitosti stého výročí New Yorkeru připraví program plný filmů,
které s ním nějak souvisí.
Součástí té série je Zkrocená hora, což byla povídka z New Yorkeru.
Addamsova rodina, založená na kresbách Charlese Addamse.
Nesnesitelná lehkost bytí podle příběhu Milana Kundery.
Adaptace, protože postava Susan Orleanové píše pro New Yorker.
Dalším filmem, který je spojený s New Yorkerem,
je Francouzská depeše od Wese Andersona,
ve kterém se skuteční spisovatelé promění ve fiktivní postavy.
Bill Murray hraje Harolda Rosse,
zakládajícího šéfredaktora New Yorkeru.
Zpráva od mistra. Hodina do tisku.
Máš padáka.
Dnes promítají Chladnokrevně, podle slavného díla Trumana Capoteho.
Je velmi těžké si představit, jaký dopad měla Capoteho kniha Chladnokrevně
na časopis New Yorker a na literární život v Americe.
Capote vynalezl psaní kriminálních příběhů na té nejvyšší úrovni.
V roce 1965 New Yorker vydal čtyřdílnou sérii trháků,
která se stala bestsellerem a filmovým hitem.
Chladnokrevně.
Byl to jeden z nejoslavovanějších článků, které kdy časopis publikoval.
Ale také jeden z nejkontroverznějších.
KRONIKA ZLOČINU
Spisovatele Capoteho si New Yorker najal, když mu bylo 17,
aby nosil kávu a vyřizoval pochůzky.
Brzy se v kanceláři proslavil okouzlujícími drby a špatným chováním.
Údajně ho vyhodili za to, že se vydával za redaktora
a urážel básníka Roberta Frosta.
Ale šéfredaktor William Shawn byl jeho psaním ohromen.
Takže o několik let později, když Capote navrhl článek
o hrůzné vraždě na farmě v Kansasu, Shawn se za něj postavil.
Tohle nové dobrodružství, tento experiment je to,
co nazývám románem literatury faktu.
Faktický román jako žánr,
který vznikl syntézou žurnalistiky
s beletristickou technikou.
Capote tvrdil, že kombinuje přísnost žurnalistiky
s narativním stylem beletrie.
Podobně jako to, co John Hersey před lety udělal s Hirošimou.
Ale brzy po vydání knihy Chladnokrevně
začali někteří kritici Capoteho dílo zpochybňovat.
Jeden místní kritik řekl: „Capote odjakživa psal fikci.
A stále píše fikci.“
Pochybovali, že by si dokázal pamatovat
dlouhé rozhovory, které citoval slovo od slova, bez poznámek.
Mám totiž sluchovou verzi fotografické paměti.
I William Shawn během procesu úprav naznačil své obavy.
Vedle pasáže popisující soukromý rozhovor
mezi dvěma postavami, které měly být zabity,
Shawn tužkou načmáral:
„Jak to vím? Žádní svědci. Obecný problém.“
Prosím.
Capote těmto dotazům čelil celá desetiletí.
Opravdu ústřední otázkou je,
zda máme tyto věci číst jako fikci, nebo ne?
A vy jste vymyslel způsob, jak mít obojí,
aby vás nikdo neprokoukl.
Myslíte tím, že vezmu něco faktického
a pak z toho udělám fikci?
Protože to vůbec nedělám.
Vůbec si to nevymýšlím.
Capote nakonec uznal, že si vymyslel závěrečnou scénu.
Rozhovor na hřbitově mezi detektivem
a kamarádkou zavražděné dívky.
Shawn později řekl, že vydání knihy Chladnokrevně lituje.
A v následujících desetiletích časopis zintenzivnil ověřování faktů,
aby něčemu podobnému příště zabránil.
SMUTNÝ FAKT
ODD. OVĚŘOVÁNÍ FAKTŮ
Jasně. Takže ráno v den popravy
měli být dva z vás umístěni do cely
poblíž plynové komory. Je to tak?
Takže říkáte, že jste pozvali Jona Leeho na šálek čaje.
Byla to káva nebo čaj?
V oddělení ověřování faktů je 29 lidí, včetně mě.
Nejsme tu jen proto, abychom ověřili jména a data, i když to je taky důležité.
My zastupujeme čtenáře.
Vždycky přemýšlíme o kontextu celého příběhu.
Erica neměla žádné zuby,
předpokládám, že kvůli problémům ve vězení.
Vše může být v pořádku, ale může se to zdát nepřesné.
KDO OVĚŘUJE FAKTA?
Vytisknete si ten text
a podtrhnete vše, co by mohlo být faktem.
To je skoro každé slovo.
Někdy nemusíte podtrhávat slovesa jako „je“.
Pak si ale řeknete: „Žije ten člověk?“ Protože to by muselo být „byl“.
A pak se obrátíte na subjekty a zdroje.
Musím se zeptat, jak zvedáte telefon, když někdo volá?
Řekli byste: „Dobrý den, Sparks Steakhouse. Co si přejete?“
Zní to správně?
Ověřujeme všechno, co je v časopise.
Obálky, karikatury, básně, beletrie.
Ano, karikatury se ověřují.
Měli jsme jednu s tučňákem,
kde v popisku stálo: „Preferujeme termín arktičtí Američané.“
Někteří lidé nám pak právem napsali, že tučňáci nejsou z Arktidy,
ale z Antarktidy.
To kazí ten vtip, když v Arktidě žádní nejsou.
U jedné obálky jsem bohužel nechal proklouznout chybu.
Je to obrázek prodavače párků na pláži.
Tak se podívám, jestli je stín slunečníku věrohodný.
Ano, stín je věrohodný.
Vynaložil jsem na to všechny své ověřovací schopnosti.
Vyřízeno. Nic s tím není. Jde to ven.
Ten chlap má dvě pravé nohy.
To je horší než dvě levé. Z toho mohl být vtip. Nevšimli jsme si.
Hrůza!
Lidé rádi nachytají ty, co ověřují fakta.
Velmi často slýcháme stejnou frázi:
„Netušil jsem, že vyzdvihované oddělení ověřování faktů v New Yorkeru
klesne tak hluboko.“
To slovo „vyzdvihované“ jsem nikde jinde neviděl.
Jen v dopisech, kde si stěžují na chybu.
Kdo říká „vyzdvihované“?
Muaz řekl Johnu Leeovi,
že agent režimu zabil jeho rodině holuby?
Ta práce vyžaduje odolnost.
Musíte umět jednat s lidmi, kteří s vámi nejsou spokojení.
A často mají dobrý důvod být nespokojení.
V celostátním časopise je někdy prezentují v nepříznivém světle.
Říkal jste, že když k vám někdo přijde a bude říkat hlouposti o Trumpovi,
tak vytáhnete dokument, ve kterém popisujete případy, kdy lhal?
Je to tak?
Jistě, je to politicky matoucí doba.
Došlo k uvolnění představy, že by politici měli říkat pravdu.
A proto jsme zdvojnásobili náš závazek.
Považuji to za povzbuzující.
Připadá mi to jako nejlepší protilátka na proud všech těch nehorázných lží.
Víte?
Existuje snad lepší protijed než to,
že si opravdu budeme dávat pozor
a budeme si hlídat fakta?
- Ahoj. - Ahoj, jak se máš?
Jak je?
- Rád tě vidím. - Já tebe taky.
Do New Yorkeru jsem se dostal náhodou,
když jsem vyšetřoval Harveyho Weinsteina
a dospěl k přesvědčení, že Weinstein je sériový predátor…
EXTERNÍ AUTOR
…ale nepodařilo se mi to zveřejnit, protože mnoho médií bylo zastrašeno.
ZNEUŽITÍ MOCI
Ale David viděl mou práci a řekl: „Můžeš to dokončit tady.“
Takže máme logický plán.
Napíšeme pár malých věcí o spywaru.
Pak se budu soustředit na Elona.
Jsou lidé od Elona Muska propustní?
Jednou z věcí, se kterými se budeme muset potýkat,
je, že okruh lidí, co se nám minule nebáli svěřit,
se nám teď bud svěřovat méně.
Já se teď soustředím na moc.
A právě teď
obrovské politické síly předávají moc technologickým miliardářům.
Elon Musk je nejbohatší člověk, co kdy žil,
a teď bude mít na starosti efektivitu?
Jo.
Není moc míst,
kde se věnují téhle super pracné a super konfrontační žurnalistice.
Nejsou to sice aktivisté,
ale jsou nebojácní, když se mohou opřít o fakta.
Dobrý den, tady Ronan. Děkuji, že jste se ozvala.
Pracuji na pokračování o Muskovi a…
V současné politické situaci
panuje nedostatek respektu k nezávislosti tisku.
A je tady ochota útočit na reportéry za jejich informování.
To vše přispívá k atmosféře strachu
pro reportéry i zdroje.
Takže bych opravdu ocenil, kdybyste mi byl ochotný poslat
některé z těch myšlenek a dokumentů, o kterých jsme mluvili.
Být zdrojem v důležitém investigativním textu
je obtížná a vážná věc, protože to může být nebezpečné.
Mám historky, kdy jsem se zdrojem komunikoval
jen přes telefon, který jsem si koupil za hotové
v obchodním centru daleko od místa, kde bydlím.
Ale ten moment, kdy se v příběhu objeví zlom,
je skvělý okamžik, o kterém sní každý reportér.
Ale je to také velmi stresující,
protože ta nutnost, aby byl příběh napsaný správně, zvyšuje laťku.
Ještě jednou děkuji. Ozvu se.
Dobře, zatím.
Žijeme v kruté době pro investigativní žurnalistiku.
Ale já stále pevně věřím
v sílu informací, protože si myslím,
že informování lidé jsou naše jediná naděje.
Jsem hrdý na to, že chci číst od začátku do konce,
protože mým cílem je dozvědět se o věcech, o kterých jsem nic nevěděl.
Takže je to jako velmi komplexní způsob…
Ano, je to komplexní cesta, ale já to číslo nikdy nedokážu dokončit.
New Yorker je těžký časopis pro chytré lidi.
Je v něm spousta slov. Víte, co si myslím o čtení?
Mám tu ideu rád.
Dokonce si kupuji knihy.
Ale v knihách je hromada slov
a ony neubývají.
Každá stránka, jenom další slova.
Co to proložit prázdnýma stránkama?
Proč mě nenecháte na dvě vteřiny vydechnout?
OSMDESÁTÁ LÉTA
Když New Yorker vstoupil do 80. let,
uzrála doba na změnu.
Williamu Shawnovi, který byl šéfredaktorem 30 let,
bylo už přes 70.
A lidé vtipkovali o nudném stylu časopisu
a jeho článcích o 20 000 slovech na témata jako historie rýže.
Čtenáři stárli, tržby klesaly.
A v roce 85 se do toho vmísil Si Newhouse.
New Yorker nově vlastní Si Newhouse.
Zaplatil za něj 168 milionů dolarů.
Ředitelé časopisu se dohodli na jeho prodeji Si Newhousovi Jr.,
jehož mediální impérium zahrnuje 29 novin, časopis Parade a Random House.
O 20 měsíců později Newhouse šokoval literární svět tím,
že vytlačil Williama Shawna.
GOTTLIEB S SHAWNEM
A v roce 92 odvolal Shawnova nástupce Roberta Gottlieba
a do funkce dosadil nového kontroverzního vůdce.
Drzou Britku, šéfredaktorku časopisu Vanity Fair, Tinu Brownovou.
Šéfredaktorka tohoto časopisu,
Vanity Fair,
byla jmenována šéfredaktorkou tohoto časopisu,
New Yorkeru.
PATŘÍ DO NEW YORKERU?
Kritici se obávali,
že z časopisu udělá další bulvární plátek.
Všem, kteří se obávají,
že New Yorker ztratí své standardy.
Počkejte a uvidíte, protože mě ještě neznáte
a neznáte můj důraz na kvalitu.
Ale zjistíte, že se New Yorker zlepší.
Časopis pořádal okázalé večírky
a publikoval čísla věnovaná filmům a módě.
Také zveřejnil závažnou zprávu,
když z jednoho problému udělali děsivé odhalení.
Masakr v Salvadoru spáchaný vojáky vycvičenými Amerikou.
Brownová řekla: „Naším úkolem je dělat ze sexy věcí vážné
a z vážných věcí sexy.“
Naverbovala novou generaci mladých novinářů,
včetně Malcolma Gladwella,
Jane Mayerové,
Hiltona Alse
a mladého spisovatele z Washington Post, Davida Remnicka.
Změnila také vzhled časopisu.
Poprvé začali s fotografováním
a do týmu najali jednoho z nejslavnějších fotografů,
Richarda Avedona.
Její obálky byly ostřejší a naléhavější
a vítala kontroverzi.
V únoru 94 se Brownová dopustila něčeho neslýchaného.
Nahradila Eustace Tilleyho,
který byl na obálce každého výročního čísla téměř 70 let,
moderní verzí, kterou nakreslil R. Crumb.
VIDEA PRO DOSPĚLÉ
Tradicionalisté byli zděšeni,
ale Brownová trvala na tom, že jen otevírá okno
a vpouští vzduch do dusného prostředí.
Tohle je Sorel.
Pro Tinu, která oživila Eustace.
Jsem tam já,
jak probouzím Eustace Tilleyho ze spánku.
Nikdy jsem Eustace nepochopila.
Eustace Tilley mě pěkně štval.
Podle mě ho měli dát pryč už někdy v roce 35.
To jsou všechny mé vázané kopie
a samozřejmě i ta první,
5. října 1992.
Obálka od Eda Sorela.
Chtěla jsem první obálku od něj.
Řekla jsem, ať udělá něco, co ukáže, že jsme noví.
A pak přišel s obrázkem pankáče v drožce
a to bylo tak chytré.
Všichni si to mysleli.
Byla jsem ničitel, demoliční koule,
a vlastně se nemýlili.
Propustila jsem 71 lidí,
během dvou nebo tří let, a najala jich 50.
Tina mě vzala v mém sedmém měsíci těhotenství…
EDITORKA ČLÁNKŮ
…což bylo v té době neobvyklé.
Ale bylo to skvělé.
Bylo to skoro jako matriarchát.
V téhle skupině žen jsme všechny měly malé děti,
takže to bylo jako tajný spolek,
ve kterém jsme si navzájem kryly záda.
Znala jsem jména všech jejich chův.
Tina je v jistém smyslu kometa.
Přijde a všechno změní.
Někdy to bylo kontroverzní, ale většinou měla pravdu.
Časopis zoufale potřeboval změnu.
Po šesti a půl letech v New Yorkeru
jsem měla pocit, že obchodní stránka New Yorkeru je pomalá.
Potřebovali jsme se rozšiřovat i laterálně.
A napsala jsem Siovi vzkaz,
že bychom měli mít produkční divizi,
co by vyráběla dokumenty, knihy a filmy.
Možná i rozhlasový pořad.
Řekl mi: „Tino, radši se drž pletení.“
Aha, dobře. To mě vážně hodně naštvalo.
Asi bylo načase, abych se posunula dál.
Dostala nabídku, která je z dnešního pohledu smrtelná.
BROWNOVÁ ZAKLÁDÁ ČASOPIS
Vytvořit časopis, co by byl
jako centrum myšlení, byl můj nápad.
Je to to nejlepší, co jsem kdy vymyslel. Zbytek je od Tiny.
Dostala nabídku od Harveyho Weinsteina,
aby založila Talk Magazine,
který by nebyl jen časopisem, ale měl i produkovat filmy a podobně.
Děkuji všem, kteří přišli.
Nejhloupější věc, co jsem udělala.
Takže zničehonic odešla.
Červenec 1998 a byla pryč.
A nebyl tu šéfredaktor.
A tak Newhouse někoho krátce hledal a pak tu práci nabídl mně.
Nabídli mi tuhle práci.
A o hodinu později jsem stál před personálem a všemi svými kolegy.
Oni mi zatleskali a šli jsme makat.
Tak jo, jdeme na to.
Dexter dnes zavírá.
DESET DNÍ DO VÝROČNÍHO ČÍSLA
- A Twilley. - A Twilley.
Takže dnes je…
Nemám tušení. Dnes je čtvrtek.
Zřejmě.
A začneme uzavírat články
do výročního čísla, které vychází za týden a půl.
To je skvělé.
Je to sakra hodně práce. Snad to ještě ustojíte.
Tak jo, další.
Záplava uzávěrek bude příští pondělí, úterý a středu.
A do čtvrtka musíme mít hotovo.
Jdou věci podle plánu?
V podstatě podle plánu.
Takže já rád dělám kolečko od člověka k člověku.
Já začnu a pak ty a tak půjdeme dál.
Každý článek v New Yorkeru
prochází závěrečnou schůzkou,
kde si redaktor a autor sednou s korektorem a kontrolorem faktů
a projdou si celý text řádek po řádku.
Asi bych…
Máme tu „první koluzi“.
Nemá to být „kolize s kontrakulturou“?
Kolize podle mě zní moc jako náhoda,
ale šlo o věc řízenou trhem.
Je to jako hra „zabij krtka“.
Myslíte, že je hotovo, ale pořád přichází další věci.
- Začneme? - Jo. Jdeme na to.
Na první stránce toho moc nemám.
Může to být stresující.
Zdokumentoval jsem to dostatečně jasně?
Zapsal jsem každý detail?
„Mason naznačuje, že by si lidé jednou mohli modifikovat geny.“
Aby bylo jasno, že to nemyslí…
- Hned. -…dneska.
Měli bychom někde zmínit, kdo je tajemníkem.
- Jo. - Ale…
Někdy to trvá celé hodiny
a musíme si objednat jídlo do kanceláře.
Musí se to dodělat.
V oddělení kontroly bývala cedule s nápisem:
„Raději perfektní než hotové.“
„Al Franken se vysmívá.“
Potřebujeme blbější slovo, dala bych „zesměšňuje“.
Když je uzávěrka hotová, vždycky cítím obrovské uspokojení z toho,
že máme systém, časem prověřený systém, který funguje.
Máme to.
Dobrá práce.
- Gratuluju. - Super.
Tak jo, díky.
KRITICI
VYSTOUPENÍ
Fajn, takže beletrie vypadá takhle, s malým záhlavím.
Takže ten text nebude jako obvykle na obrázku,
ale to rozložení je klasičtější.
Pak to chce místa, kde se budeme věnovat historii Eustace.
Kolik tisíc Eustaců Tilleyů tam budeme mít? Ať vím.
DVA DNY DO VYDÁNÍ VÝROČNÍHO ČÍSLA
- Jdeme tam? - Chtějí to udělat ve tvé kanceláři.
Je tam 242 stupňů.
To poslední, co děláme před odesláním čísla do tisku, je recenze cvičné knihy.
To je skvělé.
Zkontrolujeme grafiku, rozvržení,
a máme možnost vidět, jak bude časopis vypadat,
až se objeví v poštovních schránkách.
- Chce to jasnou kresbu. Ať to je jasné. - Jo.
Ale je to také okamžik, kdy se můžete zhluboka nadechnout
a ocenit to, co máte.
Je to těžké. Vyžaduje to spoustu lidí.
Spoustu hádek. Spoustu diskusí.
Ale stojí to za to.
Skvěle. To bylo snadné.
V únoru 2025
oslavil časopis New Yorker sté narozeniny.
Tuto příležitost si připomněl vydáním dvojčísla
určeného k přečtení, a to i opakovanému,
nebo k přihození do té stále rostoucí hromady v rohu.
Tohle je sté výročí časopisu New Yorker.
New Yorker má už 100 let.
Slaví své sté výročí.
Lidi zajímá víc než jen směšné tweety
- a chtějí vědět, co se děje. - Jistě.
Chtějí férovost, ověřování faktů, slušnost
a také chtějí média, která se jim nepoddávají.
CO SE PIJE OPILÝ TILLEY
Sešli se na oslavu.
Tito kreativní, zvědaví, houževnatí,
svérázní lidé na hranici posedlosti.
Povídali si, smáli se a připili si s vědomím toho,
že stojí na bedrech velikánů, co tady byli před nimi.
Během prvních let časopisu
oslovil zakladatele Harolda Rosse spisovatel,
který chtěl skončit.
Ross mu odpověděl:
„Tohle je hnutí a z hnutí odejít nemůžete.“
A vím přesně, co tím myslel.
Není to jen věc, co vychází jednou týdně nebo každý den online.
Má to duši.
Má svůj účel, slušnost a kvalitu.
STOLETÍ NEW YORKERU
Měl by sám sebe zpochybňovat, měl by se poučit ze zkušeností.
Měl by být schopný změnit názor.
Ale je to hnutí. Je to důvod ke vznešeným věcem.
HIROŠIMA
Pokud to zní povýšeně, je mi to jedno.
Ahoj, zdravím všechny.
- Diego, chceš začít? - Jasně.
Jo. Napišme článek o nárůstu daňového bonusu.
Není to pro časopis dost sexy?
Překlad titulků: Kateřina Gabrielová