Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Velkommen til The Daily Show! Jeg er Jon Stewart.
David Remnick kigger forbi. Han er chefredaktør på The New Yorker.
Sikke et lærd publikum.
The New Yorker fylder 100 år,
og vi skal diskutere forskellen mellem umlaut og diæresis.
-Tænk, at man skal gå derud. -Det bliver godt. Vil du vinke?
Ja.
Velkommen til David Remnick!
Hundrede år med The New Yorker.
Her er en godbid til jer. Kan I se det? Det er deres badetøjsudgave.
Hr. Dewey, Truman Capote fra The New Yorker.
-The New Yorker? -Ja, The New Yorker.
Alle elsker tegneserierne i The New Yorker.
Hundredvis af aviser og blade kæmper for at overleve,
men The New Yorker klarer sig fint.
Er det kun 100 år? Se, hvad det har gjort.
The New Yorker vandt Pulitzer-prisen i går
for dybdeborende journalistik.
En artikel af en ung kok ved navn Anthony Bourdain ryster branchen.
Pauline Kaels anmeldelser ændrede både filmkritikken og film.
The New Yorker.
"Jeg ville være mere apatisk, hvis jeg ikke var så sløv."
Nu forstår jeg. Det er lidt sjovt.
For folk som mig fra Midtvesten,
læser man The New Yorker og får indblik i at være newyorker.
Jeg skriver for The New Yorker.
-Det er et blad. -Jeg kender The New Yorker.
Forsvarsministeriet er i defensiven.
Det afviser en artikel i denne uges New Yorker.
Kontrovers i dag over forsiden af det nye nummer af The New Yorker.
For første gang støtter The New Yorker en præsidentkandidat.
En leder i denne uges…
Din eneste underholdning bliver den store stak New Yorker-blade.
Helt ærligt. Vi ved begge, at jeg aldrig vil læse dem.
100 ÅR MED THE NEW YORKER
Emily, hvordan går det? Du er i live.
Hej, Louisa. Hvordan går det?
Vi har meget, så vi må skynde os lidt.
Der har været en bølge af historier om, hvordan rige folks yndlingsaktiv
er dinosaurfossiler.
Siden 2022 har der været mangel på Adderal.
Vi bør lave en profil om Koji Murata, opfinderen af den første træsatellit…
Alle vores gode historier gennem de sidste 100 år
begynder med en god idé.
Vores skribenter følger disse idéer, hvor end de fører hen.
Vores redaktører, sammen med skribenterne,
adskiller og finpudser hver sætning, hvert eneste ord.
…der var ingen redaktionel indblanding
komma, i starten." Behøver vi kommaet bagefter?
Så bliver artiklen sendt til faktatjek
og gennemgår en proces, som blev sammenlignet med en koloskopi.
Vi siger, at kattenes navne er Tiger, Lover Boy og Gummy Bear.
Er det korrekt?
The New Yorker er et mirakel, okay?
The New Yorker er et blad, der bringer en profil på 15.000 ord
af en musiker en uge,
eller en beretning på 9.000 ord fra det sydlige Libanon
med komiske tegneserier flettet ind.
Der er aldrig et fotografi på forsiden.
Ikke en bikini, ikke en filmstjerne.
Og alligevel er det en succes.
At det eksisterer og trives,
og jeg insisterer på, det vil trives ikke i et århundrede, men to og tre,
er fantastisk.
1920'ERNE
Jazztiden, New York.
En by, der summer med finansfolk og flappere,
bigbands,
Babe Ruth og over 30.000 ulovlige barer.
Ind på scenen træder Harold Ross,
den usandsynlige grundlægger af The New Yorker.
Ross var kæderyger med et talent for bandeord,
som omgikkes en gruppe af freelance-forfattere og humorister
som mødtes dagligt på Algonquin Hotel til en flydende frokost og vittig snak.
"Alle de ting, jeg kan lide, er enten amoralske, ulovlige eller fedende,"
fnisede en af hans venner.
Og det var der, Ross og hans kone Jane Grant
fik idéen til et nyt humoristisk blad.
Det skulle være et ugeblad for sofistikerede newyorkere,
ikke for den gamle dame i Dubuque.
Det ironiske var, at Ross selv var en high school dropout
fra en mineby i Colorado.
Han rekrutterede sine kloge venner til at producere artikler
og tegneserier om samfundet og kultur.
Han hyrede en designer til at skabe en karakteristisk skrifttype
og en maskot, der gjorde grin med bladets forfinede stil.
De kaldte denne prætentiøse dandy Eustace Tilley.
The New Yorker var født.
De følgende 100 år har været en historie om overlevelse, stædig modstand,
dristige ændringer og århundredets mest indflydelsesrige journalistik,
fiktion og tegneserier.
Vores jubilæumsnummer udkommer om et par måneder,
og vi skal finde på noget særligt til forsiden.
Før man har forsiden, ved man ikke, hvad nummerets personlighed er.
Det er ikke noget, man bare kan smække på i sidste øjeblik.
En forside skal tale til øjeblikket, men også være et tidløst kunstværk,
man i princippet kan indramme og hænge på væggen.
At jagte det uge efter uge holder mig vågen med angst,
selv efter 30 år.
Før The New Yorker
drev jeg et grafisk blad med undergrundstegnere.
Jeg elsker at arbejde med kunstnere, som har hver deres stærke synspunkt,
forskellige stilarter og historier, de vil fortælle,
og det er det, jeg prøver at bringe til The New Yorker.
Til 100 års jubilæet kom David Remnick til mig og sagde:
"Vi skal bruge Eustace Tilley fra den første forside."
Jeg måtte bide mig i tungen for ikke at sige: "Nej!"
Du forstår.
Jeg forstår impulsen,
men jeg vil lave noget nyt, der ikke er blevet gjort før.
Så jeg må finde på noget.
-Vi får se. -Det bliver godt.
SKRIBENT
Talk of the Town er begyndelsen af bladet. Det er appetitvækkeren.
Det er korte artikler.
De er små vignetter eller små rapporterede klummer.
De fortæller en lille historie.
Jeg spiller pool med et rockband
eller hænger ud med John Belushis fotograf.
Som regel kan de stå alene, men den, jeg arbejder på nu, er mere åben.
Okay.
Du har nok bemærket, at politik splitter folk nu om stunder,
så jeg ville gå ud og måle byens temperatur.
Det er en fiskeekspedition.
Man ved aldrig, man går rundt på gaden
og ser, hvad folk snakker om.
-Mark. -Rart at møde dig.
-Jeg skriver for The New Yorker. -Okay.
Jeg er fra The New Yorker. Kender du det?
Når jeg begynder at lede efter folk og interessante ting i New York,
er det næsten, som om jeg er på stoffer.
Alle ser interessante ud. Det er bare et vidunder.
-Det er dit barnebarn. -Ja.
-Hans lille, søde ansigt. -Han er sød.
Må jeg tale lidt med dig? Vil du tale med mig?
-Nej. -Vil du ikke tale?
-Nej. Beklager. -Er du sikker? Kom nu, mand!
Jeg kampsveder. Kom nu.
Jeg skriver for The New Yorker. Vil du tale? Må jeg stille spørgsmål?
-Jeg taler kun lidt engelsk. -Hvad er dit sprog?
-Mandarin. -Jeg kan ikke mandarin.
-Hej, jeg hedder Nick. -Hej.
Jeg skriver en artikel om den stress, vi oplever over den politiske situation.
Så hvad er din vibe? Hvordan er dit humør? Sover du om natten?
Ikke rigtig.
Er I uenige derhjemme?
Interessant, du tager det op, fordi vi er…
Jeg talte om gæstelisten til thanksgiving.
Du vadede lige ind i min emne.
"Hvordan har I det, New York?"
"Vil vi rive os selv i stykker
eller leve ufuldkomment, som vi har gjort så mange gange før?"
Vi klemmer stenen, men…
Jeg tror, der er en historie.
Til vores 100 års jubilæum besluttede vi at lave en række videoer.
Forskellige skribenter, kunstnere, tænkere kommer ind
og fortæller os om deres oplevelse af The New Yorker.
Vi har en stol fra det originale kontor. Fra et originalt kontorbord.
Den er fin.
De byggede dem solidt.
Det er en meget komfortabel stol.
Vi har mistet denne kunst.
Vi har mistet kunsten at skære røvformer ind i træ.
Derfor er den så bekvem, men den kunst er gået tabt.
Ingen kan gøre det her mere.
Har du en yndlingstegneserie, som du har elsket i årenes løb?
Alle Emily Flakes tegneserier.
Min favorit er en kvinde i et cirkus,
som rækker armene ud, og på den anden side er en løve.
Det er et godt billede på mine tidlige tyvere.
Alle fyre var den løve.
"OVER, FOR FANDEN, OVER!"
En tegneserietegner, jeg godt kan lide, er Zach Kanin.
Han har Sisyfos på arbejdspladsen.
Det er så sjovt at tænke på Sisyfos i forbindelse med et kontor,
og han fuldfører nok aldrig jobbet.
The New Yorker-tegneserierne får dig altid til at føle,
de er lidt klogere end dig.
Tegneserierne er altid lidt sådan her, ikke?
DEM OVENPÅ
Jeg elsker Roz Chast. Jeg elsker Roz Chast så højt.
Hun rører mig så meget.
Hold da op. Kan du høre hende?
Se den fugl!
"Se den fugl!"
Det er en lille fugleunge.
Hun kan lide The New Yorker. Det kan hun.
Det er godt at tygge på.
Det er plakater.
De kommer fra Ghana.
Jeg tror, det var en bryllupsgave.
Her er Charles Addams' tørklæde.
Det er helt fantastisk.
Han var den første tegner, jeg forelskede mig i som barn.
Jeg er tiltrukket af det dystre og sjove.
Tænk, hvis de gjorde det i dag.
Folk ville sige: "Det er helt uacceptabelt."
"Det er ikke sjovt. Det ville gøre ondt.
Jeg kender en, som blev brændt af olie. Der var intet sjovt ved det."
Jeg overvejede aldrig at lave andet end at tegne,
fra jeg var tre eller fire.
Jeg tror ikke, man gør det her job, medmindre man ikke kan gøre andet.
DEN SIDSTE POWERPOINT
SKADET? JEG SAGDE DET, MEN DU LYTTEDE IKKE: 1-800-TUD-BRØL
FUGLELAMPER PLUS
Der skal bare være én person her.
Jeg skriver idéer ned hele ugen.
De er halvt… De er bare, hvad jeg tegner.
Normalt får jeg…
"Abe klinger bækkener, hobbylandmand, gældsloft, que sera sera,
den uhyggelige dal, ménage à trois."
Det er bare idéer, halvfærdige idéer.
Det er det, jeg leder efter.
Jeg tegner i vid udstrækning, så jeg føler mig mindre alene.
Jeg er ikke den eneste, som finder det så deprimerende,
at jeg knap nok kan komme ud af sengen.
Jeg står tidligt op om morgenen,
drikker en kop kaffe, lytter til en podcast eller tre…
Velkommen til Haaretz Podcast.
…og får motion, så jeg ikke dør.
Jeg er 65 år. Når mine fødder rammer fortovet,
føler jeg mig som Fred Astaire. Det gør mig straks glad.
Jeg voksede op i Hillsdale, New Jersey, over floden,
og jeg så til New York som barn med en følelse af længsel.
Det var så pirrende tæt på og alligevel så langt væk.
Nogle kalder ham journalistikkens Michael Jordan.
Han begyndte som skribent på Washington Post
og blev udenrigskorrespondent i Rusland.
Før han blev den femte chefredaktør, skabte Pulitzerprisvinderen sig et navn
ved at skrive dybdegående profiler om emner lige fra paven
til Mike Tyson og Bruce Springsteen.
Okay, lad os gøre det.
En typisk dag er måske planlægningsmøder, idémøder, møder om politik.
Er målingerne opdateret om Michigan?
Økonomi, personale,
mødes med en redaktør for at sludre om en artikel
og foretage mange opkald.
Kastede du ikke op på Bourbon Street kl. 04?
Jeg tjekker med skribenter. Åh gud. Hvad ville Hunter Thompson gøre?
Kl. 13.30? Jeg har 13 ting inden da.
Ja, mellem nu og der.
Phil Montgomery. Jeg har radiooptagelser.
For helvede.
Snyder siger, at han har lært…
Du kom ind lidt for højt.
I The New Yorker Radio Hour… Min stemme er elendig.
Og så har vi 100 års jubilæet i februar. Så der er meget, vi skal finde ud af.
UGENTLIGT TEGNESERIEMØDE
Den er min favorit.
Den fik mig til at grine højt. Den er virkelig sjov.
-Okay, den skal med. -Ja.
Tirsdag morgen får jeg mellem 1.000 og 1.500 tegneserier i min indbakke.
Og så køber vi mellem ti og tyve. Så 1.500 til ti.
David minder mig om, jeg ikke arbejder i en kulmine og ikke bør klage.
Det er generelt en tumpet opgave.
Der er bølger af forvirring, delirium, depression.
Udstrakte arme, gentag en gang til.
Ved tegneserie 800 må jeg holde en pause
og dyrke japansk gymnastik i tre minutter og 30 sekunder.
"Jeg har det bedre, efter jeg holdt op med at se nyheder."
Han må stramme sig an.
Til tegneseriemødet vælger David ti til tyve
ud af de 50 til 60, jeg har bragt ham.
Jeg finder på psykologiske strategier om, hvordan man manipulerer David Remnick.
Jeg ved ikke, om de virker,
og jeg vil ikke anbefale, at mine kolleger evaluerer dem.
Men jeg lægger en tegneserie, jeg ved, han ikke vil kunne lide
foran en, som jeg tror, han kan lide.
Hvad?
Så du sænker standarden, og så siger han: "Jeg elsker den."
"Genialt. Du har helt ret."
"Endelig er vi sammen," siger kvinden til sin hund.
"Jeg vidste ikke, du var så god med et…"
-Du godeste. -Vent. Jeg forstår ikke…
-Hunden dræbte faren. -Og det er…
Man ser tegneserierne midt i lange artikler,
som ofte er knusende eller trættende.
Intet ondt ment.
Men de skal skære igennem og overraske læseren
og tilbyde et kort glædeligt pusterum.
Han ser spøgelser.
Den er god.
To liter mælk plus morgenknas er lig med en psykopat.
Morgenknas og mælk er okay.
Det er rækkefølgen.
Forresten, sandt.
-Man kan ikke komme knas på mælk. -Hvem kommer mælk i skålen først?
Jeg ville lade mig skille fra Alex. -Psykopater.
Det er utroligt, at det er vores job.
1940'ERNE
I løbet af de første to årtier
blev The New Yorker et succesrigt humoristisk og litterært blad,
som den grundlæggende redaktør Harold Ross havde drømt om.
Fra det snuskede kontor på 43rd Street
udgav hans essays, der var livlige og skæve
og tegneserier, der var chokerende og frække.
Men alt ændrede sig med 2. Verdenskrig.
Efter bombningen af Hiroshima
forbød regeringen offentliggørelsen af fotografier,
der viste civile lidelser.
Så amerikanerne vidste intet om, hvad folk der havde oplevet.
Den unge skribent John Hersey mente, der var en historie, der burde fortælles.
Jeg havde talt med William Shawn, som var nummer to på The New Yorker.
Vi havde talt om at bringe en artikel om Hiroshima.
På det tidspunkt havde man mest læst om bombens kraft,
hvor mange bygninger, den kunne ødelægge og hvilket enormt område, den ødelagde,
og så videre.
Så jeg tog til Japan
og ledte efter fem, seks personer, hvis veje krydsede hinanden,
hvis oplevelser havde været levende.
Hans artikel revolutionerede journalistik.
Det var faglitteratur,
men skrevet med samme intimitet og drama som en fiktiv historie.
Fiktion er meget stærkere for læserne,
når man beskuer store eller forfærdelige begivenheder,
fordi læseren kan identificere sig med en karakter.
Hersey vævede seks personers historier sammen,
som var til stede den dag,
inklusive en præst, en læge og en fabriksarbejder.
"Præcis 15 minutter over otte om morgenen havde frøken Toshiko Sasaki,
en assistent i personaleafdelingen i East Asia Tin Works,
lige sat sig ned på sit kontor
og vendte hovedet for at tale til pigen ved næste bord.
Der var ingen lyd fra fly. Morgenen var stille.
Der var køligt og behageligt. Så skar et enormt lysglimt over himlen."
Artiklen var lang, 30.000 ord. Men den var så usædvanlig,
at Ross og Shawn besluttede at vie hele bladet til den ene historie.
Ingen tegneserier, ingen fiktion, ingen vittige essays.
Det blev udsolgt på få timer.
Albert Einstein bestilte 1.000 genoptryk, han kunne sende til videnskabsfolk.
Den blev læst op live uden reklamer i amerikansk radio og i hele verden.
"Præcis 15 minutter over otte om morgenen den 6. august…"
"Præcis 15 minutter over otte om morgenen
den 6. august…"
"100.000 blev dræbt af atombomben."
-"De ved ikke, hvorfor de overlevede." -"…når så mange døde."
Harold Ross, der sjældent overøsede sine forfattere med ros,
sagde til Hersey:
"Dem, der sagde, at Hiroshima var årets historie,
undervurderede den.
Den er uden tvivl min tids bedste journalistiske historie,
hvis ikke nogensinde."
Herseys artikel ændrede radikalt måden,
mennesker over hele verden anskuede atomvåben på.
Den hjalp også med at forvandle The New Yorker fra et let humorblad
til en seriøs journalistisk aktør på verdensscenen.
MADISON SQUARE GARDENS 27. OKTOBER 2024
Der er noget ved "Historien sker,
og den sker i din baghave," som jeg har en svaghed for.
Jeg har altid interesseret mig for, hvorfor folk tror på det, de gør.
Jeg ved ikke, om "nyder" er ordet. men jeg finder det fængslende
at møde folk, som jeg har meget lidt til fælles med.
Jeg ved, han vinder. Han har vundet to gange. Han vinder igen.
Om de giver det til ham er en anden historie.
Jeg så Tucker Carlson lave sit roadshow.
Jeg tog til Budapest for at tage til CPAC der.
Jeg tog til Californien for at hænge ud med nogle alt-right meme-fortalere.
Jobbet er at indsamle den bedste version af deres historie, som jeg kan.
-Okay. -Har I gjort det siden 2016?
Nej.
Mange mennesker ser The New Yorker som storsnudet.
Man er bare en snob.
The New Yorker har en stilguide,
som dikterer, at du skal sætte accent over E i "élite".
Så jeg befinder mig ofte steder med folk, der giver mig citater:
"Alle I elitære svin forstår ikke det første om det her land."
Jeg skriver citatet: "Elitære svin."
Men vi kommer en accent over E i "élite."
Jeg tror, vi har bevist, at de har lidt ret.
En ting, som folk, der virkelig foragter Trump,
aldrig forstår, er det sjove, fællesskabet, kammeratskabet.
Folk går til de shows, som om de skal se Phish.
Er I klar til at skrive historie i aften og få venstrefløjen til at græde?
Jeg vil ikke glemme,
at politik handler om at få folk til at føle ting på et simpelt maveniveau.
USA!
Jeg tror, en del af målet
er at give læserne en form for portal til, hvordan det føles
at være til et Trump-møde.
Ideelt kan man omfatte det til at sige:
"Hvordan føles det i rummet?", men "Hvad betyder det?"
En udfordring ved at rapportere om Madison Square Garden-mødet
var spøgelset af nazistmødet,
der fandt sted i Madison Square Garden i 1939.
Det er en udfordring som journalist:
"Okay, jeg er i et rum med titusindvis af mennesker,
som virkelig nyder showet."
Hvis jeg skriver om det som et nazistmøde, kalder jeg dem så for nazister?
Jeg ser ingen stinkende nazister herinde.
Hvis jeg ikke skriver om nazistmødet,
lader jeg så alle slippe for den sammenhæng, som burde være der?
"Den 20. februar 1939
holdt det tysk-amerikanske Bund, en pro-nazistisk gruppe i New York,
et møde i Madison Square Garden."
"De kaldte det en massedemonstration for ægte amerikanisme."
"Baggrunden bag scenen var dekoreret med amerikanske flag
og et kæmpe portræt af George Washington."
"Trumps demonstration i 2024 var ikke en genopførelse af 1939-mødet."
"Historien gentager sig ikke.
Men når en nativistisk demagog taler om en indre fjende
og siger, at udlændinge forgifter vort lands blod,
ville det være mærkeligt ikke at sammenligne de to.
Det var en stor ting i vores hus. Vi havde ikke ret mange penge,
men vi havde et New Yorker-abonnement.
Første gang jeg hørte om The New Yorker var i Seinfeld.
De havde et afsnit,
hvor Elaine ikke forstod en af tegneserieteksterne.
Tegneserien i The New Yorker. Jeg forstår den ikke.
Heller ikke jeg.
Og du er i udkanten af humorbranchen!
Jeg voksede op i New Jersey og var forblændet af alt ved New York.
Første gang jeg hørte om The New Yorker og forstod, det var et vigtigt blad,
var i en episode af The Critic.
I mediesjakaler er en flok beskidte udskud.
Jeg hader jer, bortset fra jer gode mennesker på The New Yorker.
Bravo, fru S.
"Bravo, fru S."
Jeg husker, at jeg tænkte:
"Åh, det er The New Yorker. Det er vigtigt."
Jeg ved ikke hvorfor, men det er der bare. Det er en institution.
"Hvornår hørte du om Frihedsgudinden?"
Nogle af de plader er så nostalgiske for mig,
men ikke dem, folk ville tro. Den her!
-Jeg var vild med Japanese Noise. -Nu er den svær at finde.
Der er en berømt flexi disc, og de brændte dem alle sammen på stranden.
Jeg startede som musikanmelder, men i 2008, da jeg kom til The New Yorker,
havde jeg ikke en ting.
"Vi tror, du kan skrive interessante historier."
Og jeg husker den første mandag,
hvor jeg gik ind på kontoret, som på det tidspunkt lå på Times Square,
og jeg satte sig ned og tænkte: "Hvad nu?"
Mit eneste job er at være interessant.
En velsignelse ved at skrive for The New Yorker er,
at du har en nysgerrig læserskare, der følger med til, hvor du tager dem.
AF KELEFA SANNEH
Historien kan handle om alt. Og en del af aftalen med læseren er:
"Jeg vil gøre det sjovt, så bliv hos mig."
I aften gør jeg, hvad jeg ofte gør, går ud og ser noget musik.
Det, jeg dækker for The New Yorker, er ting
relateret til videnskab, medicin, sundhedspleje.
I dag arbejder jeg på en artikel om rummedicin i Utah.
Flere mennesker skal ud i rummet.
Hvad ved vi om, hvad der sker med deres kroppe?
Du skal stramme stropperne.
Jeg prøvede at finde en måde at vække problemerne ved rumsundhed til live.
Jeg elsker at finde ud af, hvordan man kan fortælle en kompleks historie
på en måde, der vil appellere til læseren,
at de lærer om disse ting næsten ved et tilfælde.
Der er meget fugt i sandet, og det skaber det krøllede look lige der.
Hej!
En del af bladets identitet er,
at man kan sende nogen ind i en anden verden og rapportere tilbage.
Det går tilbage til min opvækst som punker,
og det var det første, jeg virkelig elskede, da jeg var 14 år.
Tanken om, at man kan gå gennem en dør, og der er en anden verden,
hvor andre laver andre ting, er en berusende følelse.
Er I klar til at feste?
Jeg har altid elsket, at The New Yorker har et intellektuelt ry,
at det skulle være et fornemt blad,
for det gør det sjovere for mig at komme ind
og skrive om Jay-Z, boksning eller countrymusik,
og de trykker det med New Yorker-skrifttypen.
En del af målet er at finde ud af, hvordan man beholder det,
uden at bladet virker for gammeldags.
"Punk lærte mig at elske musik ved at lære mig også at hade musik."
"Det lærte mig, at musik kunne splitte, vække hengivenhed eller afsky
eller et ønske om at finde ud af det."
Jeg ville altid skrive for The New Yorker.
Den sorte bønneburger.
Idéen om at præsentere verden for idéer,
som vil ændre måden nogen anskuer et problem på,
appellerer til mig.
Vi har koriander, dild, persille.
Mit primære job er at være læge.
Jeg havde en praksis i New York City under pandemien
og skrev en række artikler.
DELTA-VARIANTEN ER EN TRUSSEL
Siden pandemien er aftaget, har jeg virkelig kunnet udvide
de emner, jeg skriver om.
"En iskold vind hylede, mens vi kørte over ujævnt terræn.
Jeg så ud i det fjerne og forestillede mig det store uberørte område,
som de første mennesker på Mars vil finde."
Næsten alle, der arbejder på The New Yorker, er besatte,
og jeg følte mig tiltrukket af den besættelse.
TOLV UGER TIL JUBILÆUMSNUMMERET
Jeg har nok set en film om dagen de sidste 40 år.
På en måde er det ret enkelt. Der er noget banalt ved anmeldelser,
man ser en film og skriver om den.
RICHARD BRODY FILMANMELDER
Jeg ved aldrig, hvad jeg vil skrive.
Hov! Pas på!
Når filmen spiller, aner jeg ikke, hvor jeg er.
Filmen overtager mig, og publikum eksisterer ikke.
Jeg eksisterer ikke under hele filmen.
Hvad er det for et sted, jeg…
De vil ikke lade mig se ham.
Mens jeg ser en film, tager jeg vildt mange noter.
Problemet er ikke at tage dem, men at læse dem
efter at have skrevet dem i mørket.
Når en film er slut, er det sidste, jeg vil, at tale med folk.
Jeg løber ud med min frakke over hovedet, så jeg ikke skal tale med andre anmeldere.
Jeg vil beholde oplevelsen inde, ikke tænke over den.
Den skal virke på mig.
Man siger, at folk, der drikker tre kopper kaffe om dagen,
forlænger deres liv med et årti.
Jeg er på grænsen til udødelighed med den mængde kaffe, jeg drikker.
Uden kaffe bliver intet gjort.
Gid, jeg aldrig skulle skrive en negativ anmeldelse,
og jeg er altid bevidsthed om, der er folk involveret.
Jeg siger altid, det tager to år at lave en film,
to timer at se den og to minutter til at sable den ned, to sekunder på Twitter.
Jeg føler et behov for at være respektfuld.
"Hjertet i anmeldelsen er følelser, sjælens bevægelser."
"Anmeldere behøver ikke tage sig selv alvorligt,
men de skal tage kunsten alvorligt."
Jeg kunne lide den. Den er på grænsen til at være som ti andre historier…
-Ja, jeg er ikke sikker. -Altså handlingen.
Jeg hælder til at bringe den.
I løbet af et år får vi et sted mellem syv og ti tusinde bidrag,
og vi udgiver 50.
De kommer fra agenter. De kommer fra forlag.
De kommer direkte fra forfattere. Der er mange muligheder.
Det er ikke svært at finde min e-mail.
Det er ret sjældent, at blade, selv et som vores,
bringer fiktion.
Og jeg ved godt, der er en del af vores læserskare
eller vores abonnenter, som ikke læser den.
Fint. Men jeg ved også, en del af vores læserskare
går mest op i den.
For halvandet år siden sagde Remnick: "Til vores 100 års jubilæum
hvad med en skønlitterær antologi? Hvad ville du tage med?"
Der er mere end 13.000 historier, som er blevet udgivet i The New Yorker,
og denne bog indeholder 78.
EB White, Dorothy Parker…
John Updike, Philip Roth…
JD Salinger, Jamaica Kincaid.
Den fortsætter bare. Jeg kunne læse hvilket som helst navn på listen
uden at få en reaktion.
-David Foster Wallace, Eudora Welty… -Shirley Jackson…
-Zadie Smith… -Vladimir Nabokov, Saul Bellow…
-Haruki Murakami… -Annie Proulx, George Saunders.
Forfatteren, hvis værker vi fremhæver i vores jubilæumsudgave,
er Chimamanda Ngozi Adichie.
"Jeg har altid længtes efter at blive kendt,
virkelig kendt af et andet menneske."
For at fejre The New Yorkers 100 år
udgiver de et uddrag fra min nye roman, Dream Count.
"Fordi det var under nedlukningen, jeg begyndte at gennemgå mit liv
og give navne til ting, der længe har været unavngivne."
Fiktion er den mest glorværdige form af al kunst. Jeg er ikke forudindtaget.
"Men hvad gjorde…"
Litteratur gør det muligt for os at vide, der er flere synspunkter.
Et fantasifuldt spring ind i en andens oplevelse, fordi det bare…
Der er noget apokalyptisk ved den verden, vi lever i,
og litteratur er den lille stråle af håb.
At skrive fiktion er mit livs kærlighed. Det giver mig mening.
Det er grunden til, jeg er her.
Da jeg kom til USA, stod det hurtigt klart for mig,
at The New Yorker var stedet, du ville blive udgivet.
Ja, The New Yorker er The New Yorker. Og The New Yorker ved det godt.
Så…
Folk anklager The New Yorker for elitisme.
Men samtaler om ting, der betragtes som elitære,
læner sig op ad en slags anti-intellektualisme,
der fejer ind over USA, og som er dårlig for landet og os.
Hvad siger vi? Siger vi, det er så elitært,
at det ikke skal skrive om kunst, litteratur og politik
på en kompleks og tankevækkende måde?
Hvis det er elitisme, har vi brug for mere.
THE NEW YORKERS TIDLIGERE KONTOR 1987
Hej, Bruce.
Jeg har været her i 46 år. Det er lang tid, men ikke længe nok.
Hvad er dit job her?
Hvis strømmen går eller udluftningen ikke er tændt, ender det hos mig.
Har en person brug for et stykke papir eller en printer, ordner jeg det.
Eller hvis en computer skal repareres.
Det er mig.
Der med det lange sorte hår.
Vi startede på 25 West 43rd. Det første New Yorker.
Det havde en gammel følelse, som i 1950'erne.
Der var en meget gammel gruppe af herrer.
Væggene var plettede af cigaretrøg.
Når man satte sig i en sofa, steg støvet op.
Da vi flyttede første gang, kiggede vi nede i kælderen.
Den var fyldt med gamle papirer, materiale og gamle udkast.
Verden havde glemt, folk havde arbejdet på de artikler, men her var de.
Jeg begyndte at hamstre materiale, folk kasserede, som vi burde beholde.
Jeg er ikke samler, men ville ikke kassere det, for det fortalte en historie.
Den første regnemaskine fra The New Yorker. Det er en Buick.
Det er førsteudgaver af New Yorker-skribenter.
Pletterne er de små tegninger, man ser på en side.
Kunstværker, som kunstnere har lavet. Detaljerne og arbejdet er vildt godt.
Okay.
Jeg har arbejdet med fire ud af de fem redaktører.
Jeg arbejdede ikke med Ross.
I årene efter 2. Verdenskrig gik The New Yorker ind i en ny æra.
Grundlæggeren, Harold Ross, døde af lungekræft
efter 26 år ved roret og blev erstattet af William Shawn.
Shawn var ekstremt genert, men frygtløs som redaktør.
Nogle ansatte kaldte ham Jernmusen.
Han pressede bladet til at bringe kontroversielle historier
og konfronterede de magtfulde.
En dag i 1958 fik Shawn et pitch
fra en prisvindende forfatter og biolog ved navn Rachel Carson.
Hun ville finde ud af, hvorfor tusindvis af fugle døde
efter sprøjtning med insekticidet DDT.
På det tidspunkt blev DDT brugt vilkårligt
på afgrøder, græsplæner og endda i hjemmet.
Fabrikanterne insisterede på, det var sikkert,
men Carson ville undersøge sagen.
Med Shawns støtte begyndte hun at udføre feltstudier,
interviewe eksperter og grave i den komplekse videnskab.
Mens hun arbejdede, holdt Carson en hemmelighed for verden.
Hun var døende af brystkræft.
Operationer og smertefulde behandlinger sendte hende i kørestol.
Men hun fortsatte sit arbejde.
Og endelig, efter fire år, sendte hun et udkast til Shawn.
Da "Silent Spring" udkom som en serie i tre dele,
forvandlede Carsons prosa videnskab til litteratur.
"Over stadig større områder af USA," skrev hun,
"kommer foråret nu uvarslet, for fuglene vender ikke tilbage.
Og de tidlige morgener, engang fyldt med skøn fuglesang,
er underligt stille."
Den blev udgivet som en bog, blev straks en bestseller,
og udløste en debat om faren ved kemikalier
for mennesker og dyr.
Har De bedt Landbrugsministeriet om at se nærmere på det?
Ja, og det ved jeg, de allerede gør.
Især efter fru Carsons bog.
Det udløste også en modreaktion.
Carson blev angrebet af magtfulde kemifirmaer.
De fleste påstande i Rachel Carsons bog Silent Spring
er grove fordrejninger af fakta.
Carson, der nu gik med paryk og næsten ikke kunne gå,
forsvarede sit arbejde foran Kongressen og pressen.
Får vi ikke kemikalierne under bedre kontrol,
er vi på vej mod en katastrofe.
Nogle firmaer truede med at sagsøge The New Yorker, men Shawn stod fast.
Carson døde mindre end to år efter udgivelsen af Silent Spring.
Selvom hun aldrig så det,
hjalp hendes arbejde med at få indført Clean Air Act,
Clean Water Act og tilblivelsen af den moderne miljøbevægelse.
År senere udtrykte Shawn bladets enkle filosofi på denne måde.
Vi siger, hvad vi mener om tingene. Det var det, vi troede på.
Hvis det er det, vi tror, må vi sige det.
STEM
VALGAFTEN 5. NOVEMBER 2024
Hej, Valerie.
Kan du sende os Harris-tallene om valgprocenten i Puerto Rico?
-Her, du får den nu. -Tak.
Jeg ville ikke forstyrre dig…
Okay! Lad os drikke nogle fulde.
-Hej. -Hvordan går det?
Det går okay.
I Dearborn er det en svær opgave, for det er svært at finde en øl,
men der er vandpiber.
Kan du lade være med at drikke for tidligt?
-Jeg siger bare hypotetisk. -Okay. Hvad hører du?
Ingen ved noget.
Vi er meget forberedte. Vi har en liveblog og mange mennesker overalt.
Men vi ved ikke, om det er et omdrejningsøjeblik i historien.
Vi ved ikke, hvad der vil ske. Ikke lige nu.
Hvis hun vinder, har vi den fra Kadir Nelson.
På hendes jakke ser vi Obama, Shirley Chisholm,
Martin Luther King Jr. Thurgood Marshall, Frederick Douglass,
alle mulige figurer, som minder os om historiens fremskridt.
Når det gælder Trump, er stemningen anderledes.
Her bliver Trump indsat af Hulk Hogan.
Og…
…her er en utrolig munter tegning.
Og Elon Musk kører ind i Det Ovale Kontor.
Og her er en. "Tag en pille en gang om dagen i fire år."
Her er stemmeoptællingen på dette tidspunkt.
Donald Trump har 90 valgmandsstemmer. Kamala Harris har 27 valgmandsstemmer.
Det sker ikke i Florida. Har vi indset det nu?
Han fører.
Jeg ved ikke, om det er et mirakel, hvis hun vinder nu, men hun skulle være…
Hun er nede et par touchdowns.
VALGSTEDERNE ER LUKKET
Trump forventes nu at vinde i Michigan.
NBC forudsiger, at Trump vinder i Wisconsin.
Donald Trump vinder i delstaten Pennsylvania.
Lad os arbejde på det. Tak.
Det var ikke, hvad jeg forventede i aften,
men han valgte det her.
Det er svært at tro, men vi kan ikke forme virkeligheden.
Vi kan kun afspejle den.
Demografisk ligner de hinanden.
Man kan sige…
"Når de mange millioner amerikanere, som frygtede Trumps tilbagevenden,
rejser sig fra mørkets sofa,
er det tid til at overveje, hvad der skal gøres.
En af livets farer under et autoritært styre er,
at lederen søger at dræne folk for deres kræfter.
En defaitisme tager fat."
Min bekymring den anden gang er, at folk føler sig besejret.
Jeg tror ikke, at nogen i dette job,
og endnu mindre det vigtige job som borger,
kan give efter for det.
Fortvivlelse er den utilgivelige synd. Så nej.
Nej!
Det er ikke…
Det er ikke tilladt.
Vi taler om en præsident, der vil prøve at nulstille verden.
Alt andet føles…
…lidt uvæsentligt.
Det vil påvirke så mange ting, der sker i andre lande. Så mange ting.
Ja.
Jon Lee.
-Hvordan går det? -Og dig?
-Det er for længe siden. -Ja.
Jeg har ikke læst om Sydamerika. men det vil jeg, ikke?
Jo. Vi har et udkast, og jeg tilføjer nogle ting.
-Det er Milei. Skør fyr. -Hvordan var han over for dig?
I de 26 år, jeg har været hos The New Yorker,
har jeg været krigsfyren, eller en af dem.
Jeg var i mange af konflikterne, vi har set.
Afghanistan, Irak, Libyen, Syrien.
Min far var i udenrigstjenesten.
Jeg voksede op i ni lande, mange af dem ret ustabile steder.
Det ledte mig til journalistikken. Jeg ville leve min tids historie.
KONGE AF KONGER
Hvad vil du nu lave? Jeg må sige, vi er i en tilstand af…
Nederen?
Vi skal dække verden, vælge vores ting og vælge dem godt.
Fortæl, hvad du tænker på.
The New Yorker har ikke et budget som The New York Times.
Vi har et mindre budget og personale. Men David støtter idéen om,
at vi kommer ud i felten og ser historien med vores egne øjne.
DAMASKUS, SYRIEN
Bashar al-Assad flygtede Syrien denne uge, da oprørerne strømmede ind i Damaskus
og afsluttede hans 54-årige regeringstid.
"To dage efter den syriske despot Bashar al-Assad flygtede fra sit palads,
ankom jeg til Damaskus for at vidne begyndelsen på et regnskab."
"En lang kampagne med intern vold åbnede op for
en ustabil, surrealistisk fred."
Når jeg rapporterer en historie, vil jeg dufte, føle og smage den
og formidle det til læseren.
Den journalistik vil jeg lave.
Assalamu alaikum.
"En eftermiddag i Damaskus besøgte jeg et af Assads mest berygtede fængsler."
Jeg savner dig, min elskede.
"Vi mødte en ung mand, der sad 15 måneder i det militære efterretningsfængsel,
og han genopførte en af sine forfærdelige oplevelser.
Vagterne havde ikke forsøgt at skjule deres overgreb.
Jeg fandt en stor bunke fotografier taget af fanger efter afhøringer.
For mange var det nok det sidste billede af dem, før de døde."
Det er ikke så svært at ødelægge et samfund.
OTTE UGER TIL JUBILÆUMSNUMMERET
Hvad med at få forskellige kunstnere til at tegne forskellige 100?
Eller foretrækker du klassisk Eustace?
Jeg vil sige, at jeg elsker denne udvikling.
-Eustace fra vugge til grav. -Ja.
Kernen i at forstå The New Yorker er,
der altid er en spænding mellem fortid og nutid.
Bladet har fingeren på pulsen af, hvad der sker nu,
men selve bladet har ikke ændret sig ret meget visuelt siden 1925.
Da jeg kom her, ville jeg introducere ikke-lineære tal.
Ikke-lineære tal betyder, at når man trykker "1926",
så rykker man 9-tallet lidt ned.
Det står ikke på linjen, så det føles mere elegant.
Men det tog uger at overbevise beslutningstagerne om,
at det var en god ændring.
-Se der. -Se!
Meget af det her har du set allerede. Vi starter forfra.
Magasinet har en stilguide om…
…alle mulige ting.
Hvor og hvornår skal man bruge diaeresis, og hvordan man bruger kommaer,
eller vores egne til tider usædvanlige stavemåder.
Sid ned.
Nu hvor 100 års jubilæet nærmer sig, virkede det som en god idé
at åbne en diskussion om problemerne, der har ophobet sig
som muslinger på siden af skibet.
Men hvad er de ting, som vi i smug har accepteret som tradition,
som måske er værd at genoverveje?
En, der ofte bliver nævnt, er "teenager".
-Ja. -Bindestregen i "teenager".
At stave tal.
Jeg vil sige "Internet" med stort.
Vi afviger, og det får os til at se forældede ud.
Et emne, der har været oppe i årtier, er følgende.
"Jeg er bange for, at jeg ikke kan skrive med min stemme."
Når jeg sjældent har haft den oplevelse, er det, fordi de skriver dårligt.
Det endte på forsiden af The New York Times.
De kunne ikke modstå det.
Hvorfor kom det i The New York Times? Måske var det agurketid.
The New Yorker for mig er stadig
denne ærefrygtindgydende, uigennemtrængelig institution i mit hoved.
Selv efter at have fået trykt ting, føler jeg stadig: "Mig? Tak."
Første gang du ser dit navn i New Yorker er det det største egotrip.
Jeg var mere opstemt over det,
end jeg nogensinde kunne være over at vinde en Oscar.
Selvom jeg ikke har vundet en Oscar, så måske vender jeg tilbage.
Jeg følte mig så beæret over at komme med i bladet.
Skribenterne er på forkant
af tanker og litteratur i vores kultur.
Jeg griner lidt, for jeg kan ikke tro, at jeg fik en artikel med
om Marv Albert, sportskommentatoren.
Det var min første artikel i The New Yorker.
Som at få sit ønske opfyldt. "Vi udgiver din artikel."
Er jeg meget syg, uden nogen fortæller mig det?
Jeg får guitarundervisning hver søndag.
Det er noget, jeg er dårlig til, men jeg er ligeglad.
Det er en total flugt.
Det er ikke at skrive eller læse. Det er ikke at være redaktør.
Det er som en ferie for mig.
"DET ER VEL EN SLAGS WAKE-UP CALL."
Min far var tandlæge, og havde en lille tandlægepraksis i New Jersey,
og blev ret syg i 50'erne.
Han fik Parkinson og kunne ikke fortsætte sit arbejde.
Og min mor, Barbara, blev desværre syg, da hun var meget ung med MS.
Så jeg havde to handicappede forældre ret hurtigt.
Jeg savner dem. Ja. Jeg elsker det billede.
Jeg har både været meget heldig og uheldig.
Sådan er det nok at være menneske, hvis man er heldig.
Professionelt har guderne behandlet mig godt.
Men ja, mine forældre var handicappede,
og min datter, vores yngste, er dybt autistisk,
og…
Det kan ikke undgå at forme personen, der sidder foran dig.
Hvordan påvirker det mit syn på bladet?
Der er ingen tvivl om, at det har formet mit temperament.
Jeg vil have, at The New Yorker er to ting.
Jeg vil have, det er godt. Det skal være humant.
1960'ERNE
Fire årtier efter grundlæggelsen udgav The New Yorker en række stemmer,
men det ignorerede over en million newyorkeres liv,
som boede blandt de anerkendte forfattere og redaktører.
Bladet havde udgivet nogle digte af Langston Hughes
og en historie af Ann Petry.
Men for det meste, når sorte optrådte i bladet,
var det som tjenere, portører og racistiske karikaturer.
I 1961 tog borgerrettighedsbevægelsen fart,
og The New Yorkers redaktør William Shawn bad en ung forfatter,
James Baldwin, om at skrive noget til bladet.
Hele republikkens vægt lærer dig at foragte dig selv.
Han afleverede et af de stærkeste essays, der er blevet skrevet om race.
Artiklen var svidende og brutalt ærlig.
"Jeg blev," skrev han, "i mit 14. år for første gang i mit liv, bange.
Bange for ondskaben i mig og bange for det onde udenfor."
Essayet handlede om hans møde med Elijah Muhammad,
leder af den sorte nationalistbevægelse Nation of Islam.
Det kaukasiske folk…
Men deres rigtige navn er djævlen.
Baldwin udforskede den blanding af vrede, stolthed og smerte,
han følte som en sort mand,
og han konfronterede bladets mest hvide læsere.
Han skrev: "Den brutalitet, negre behandles med her i landet
kan ikke overdrives, uanset hvor lidt hvide mænd ønsker at høre det."
Reaktionen var eksplosiv, og rosende breve strømmede ind,
men en udtrykte skuffelse over, at essayet delte side med en whiskyreklame
med et racistisk tableau.
Baldwins artikel blev grundlaget for hans klassiske bog, The Fire Next Time,
bragte ham hovedkuls ind i rampelyset
og gjorde ham til en ledende stemme i kampen for racelighed.
"For 22 år siden, da jeg var 14,
fik jeg James Baldwins anden essaysamling,
Nobody Knows My Name."
"Et fotografi af Baldwin prydede bogens omslag
iført en hvid T-shirt og stående i en bunke murbrokker på en tom grund.
Jeg havde aldrig set et billede af en sort dreng som mig.
Baldwin så ud, som om han kunne have poseret i mit gamle kvarter.
Jeg begyndte at lade, som om billedet af Baldwin var af mig,
og at bogens indhold var det liv, som jeg havde længtes efter at leve."
Jeg blev introduceret for The New Yorker af en af mine bøssementorer,
som gav mig et abonnement, og…
Det var det, jeg havde ventet på.
Det var forskellige stemmer, ikke kun om den by, jeg elskede,
men en verden, jeg ikke vidste noget om, og jeg var hooked.
Det føltes som noget for mig.
For et barn er den oplevelse enestående.
At se mit navn i The New Yorker, er forbløffende,
fordi du pludselig minder om alle de mennesker, du har elsket.
Jeg var hooked.
Jeg ser to, måske tre kunstudstillinger om ugen.
Det er Bowery.
Jeg elsker disse…
…figurer af børnene.
Det, jeg elsker ved kunst, er åndens vildskab og det uventede.
Det kræver en vis optimisme,
at på trods af verdensbegivenheder og katastrofer,
vil menneskets livsmod bestå.
I hele byen er der en skønhed,
hvis du spejder efter den.
100 ÅRS JUBILÆUM KUNSTUDSTILLING
Det er en meget smuk Sempé. Den er underskrevet.
For at fejre bladets 100 år
installerer vi den originale kunst
fra over 100 forsider
for at vise, hvordan kunstnerne selv
katalyserer det, der er i luften,
eller opfanger de øjeblikke, når de sker.
Det er Kadir Nelson, og det er et oliemaleri.
Og han malede det under Covid.
De bedste billeder
er et udgangspunkt for dig, læserens følelser.
Og det skete med 9/11-printet.
Jeg var sammen med min mand, og vi var på vej hen for at stemme.
Så snart vi kom op på gaden, så vi folk løbe forbi os,
som var dækket af hvid aske.
Og så så vi det andet tårn falde, lige for øjnene af os.
Min assistent sagde: "Françoise, kontoret ringede."
"David Remnick vil tale med dig om en ny forside."
Jeg talte med en anden mor.
"Jeg må over på kontoret for at finde en forside."
Og Elise, min veninde, også en mor,
hendes øjeblikkelige reaktion var: "En forside? Til et blad?"
"Jeg skal sige, hvad der skal på forsiden. Ingenting! Ingen forside."
Og det gav genlyd hos mig.
Jeg er tilfældigvis gift med Art Spiegelman, kunstneren,
og han sagde: "Du burde lave sort på sort."
"Du bør gøre tårnene sorte på en sort baggrund."
Jeg kom hen på kontoret, sad ved min computer, tegnede det,
og så snart jeg så det, indså jeg, det var svaret.
Vi viste det tabte ved at vise fraværet af det.
FIRE UGER TIL JUBILÆUMSNUMMERET
Til jubilæumsforsiden har vi fået en idé, som jeg tror kan virke.
Den eneste måde at vise dig det på er at gøre det
med dukker, så…
-Det er derfor, jeg lugter gummicement. -Ja. Jeg ved, du sagde…
Børn i min skole blev høje af det.
-Så det, jeg foreslår… -Bliv ikke skæv af gummicement.
Vi bruger den originale Eustace på forsiden,
og så har vi en variation af den, og så en anden variation.
Det er mere kompliceret, hvad angår produktionen, men…
-Ikke mit problem, men dit. -Præcis.
-Solgt. Lad os gøre det. -Ja!
Hvorfor er du sådan? Ja, sikke et setup.
Det er sjovt.
-Er det ikke fint? -Ikke som forventet.
MONTECITO, CALIFORNIEN
Nogle mener, at kendisjournalistik er useriøs.
Det er ikke krigsjournalistik.
Men for mig, hvordan kultur skabes, de myter, vi vil fortælle om os selv,
hvordan kunstnere stræber efter at komme frem,
de historier er universelle og interessante.
Jeg elsker at tænke dybt over de ting.
Okay.
Nogle siger, The New Yorker skabte "profilen",
at de fandt på ordet "profil" til at beskrive
denne form for journalistik,
hvor man er alene med journalisten og emnet
og laver en minidokumentar af deres tid sammen.
Jeg kan huske, David sendte mig en sms, der sagde: "Hvad med Carol Burnett?"
Det eneste svar på det er ja, udråbstegn.
Hun er en af de sjoveste kvinder, vi kender.
Her er den hylemorsomme Carol Burnett.
Carol Burnett er et ikon.
Du er sjov. Hvad laver du, når du slår håret ud?
-Hvis det er dit hår. -Jeg tager det af.
Jeg er interesseret i kvinder i komedie, underholdning,
som gør ting, som ingen har gjort før.
Carol er alle de ting.
-Godt at se dig. -I lige måde.
Carol, jeg tænder for den. Så du er på nu.
-Okay. -Godt så.
-Vi er på Lucky's. -Ja.
-Hvor tit kommer du her? -En gang om ugen.
Når man skriver en profil, læser man stort set alle interviews, de har givet.
Nogle gange læser man deres biografier. Og derved
opdager man, der er visse anekdoter og citater, de har gentaget
tusindvis af gange.
Jeg prøver altid at finde opfølgende spørgsmål til netop de ting.
Noget, der presser folk ud af deres komfortzoner.
Gik du til psykolog?
Nej.
Kun én gang, da min datter var på stoffer.
Ja.
Du må ikke tænke: "Vil de elske det?"
Mine mentorer på bladet har lært mig:
"Hvis du tror, de vil elske det, så tager du grueligt fejl."
Du håber, de finder det korrekt.
At være kvinde…
Jeg kunne ikke være Jackie Gleason eller Sid Caesar.
De sagde: "Det er elendigt. Fiks det."
Jeg sagde: "Kan I komme ned og hjælpe?
Jeg gør det ikke rigtigt."
-Du var listig. -Så kaldte de mig ikke for en bitch.
Hvad kunne der være sket, hvis de kaldte dig en bitch?
-Ville det… -Jeg ville ikke have det ry.
At være interviewer handler om at lytte.
Man lytter efter ordene under ordene.
Hvad prøver de at sige og tænker over? Hvad optager dem?
Syntes du, at din mor var vittig og klog?
Hun er meget klog, meget vittig… Og meget trist.
Hun havde en masse drømme og…
…ingen af dem gik i opfyldelse.
Jeg synes, skriveprocessen er den sværeste del.
Jeg har ingen venner, som er skribenter, som sidder der
hvert minut af dagen og siger: "Jeg elsker det her! Jeg har det herligt."
Jeg er bange for, det ser ud, som om jeg er Carrie Bradshaw.
"Jeg kunne ikke lade være med at tænke,
var Carol Burnett den sjoveste kvinde nogensinde?"
Jeg må have en smøg for at gøre det autentisk.
Carrie går rundt med The New Yorker.
I en af filmene får hendes bog en dårlig anmeldelse.
"Indtil talentfulde Bradshaw er bedre i stand til at forstå
ægteskabets kompleksitet,
burde hun hellere udforske tavshedsløftet."
Det gjorde ondt.
I Mad Men havde vi en masse af originale blade fra den tid.
Vi havde bladene Life, Time, Newsweek og The New Yorker.
Det var bladenes storhedstid.
Den fysiske handling at holde og gå rundt med blade
i tasken eller rygsækken er væk.
Jeg ser ikke så mange mennesker læse i toget.
Kun på deres telefoner. Måske læser de The New Yorker, men det er sørgeligt.
Bladenes vidunder, som er lidt fortabt i den digitale æra,
med doomscrolling nu, hvor man ikke har en
fysisk begyndelse og slutning på noget.
Doomscrolling har ingen ende.
Jeg opfandt ikke internettet, så ville det have en ende.
FORTÆLLINGER FRA THE NEW YORKER
Det er en meget spændende begivenhed i Film Forum.
For at fejre 100-års jubilæet præsenterer de et filmprogram
med en relation til The New Yorker.
Serien inkluderer Brokeback Mountain, som var en novelle i The New Yorker.
Addams Family Values er baseret på Charles Addams' tegneserier.
Tilværelsens Ulidelige Lethed er baseret Milan Kunderas historie.
Adaptation, hvor New Yorker-skribenten Susan Orlean er en karakter.
En film med relation til The New Yorker er Wes Andersons The French Dispatch,
hvor New Yorker-skribenter forvandles til fiktive figurer.
Bill Murrays spiller en version af Harold Ross,
grundlæggeren af The New Yorker.
En besked fra formanden. En time til trykken.
Du er fyret.
I aften viser de Med koldt blod, baseret på Truman Capotes berømte bog.
Det er svært at forestille sig virkningen, som Truman Capotes "Med koldt blod" havde
på The New Yorker og USA's litterære liv.
Truman Capote opfandt true crime på det højeste niveau.
I 1965 udgav The New Yorker en kassesucces i fire dele,
som blev en bestsellerbog og en succesfilm.
Med koldt blod.
Det blev et af bladets mest berømte bidrag.
Men også en af de mest kontroversielle.
Forfatteren, Truman Capote,
var blevet ansat af The New Yorker som 17-årig
til at hente kaffe og løbe ærinder.
Han blev hurtigt kendt på kontoret for charmerende sladder og dårlig opførsel.
Han blev angiveligt fyret for at udgive sig for skribent
og fornærme digteren Robert Frost.
Redaktøren William Shawn var imponeret af hans skriverier.
Så år senere, da Capote skrev en historie
om et grusomt mord på en bondegård i Kansas,
støttede Shawn den.
Dette eksperiment, mit nye eventyr, er det, jeg kalder en faglitterær roman.
En faglitterær roman er en genre skabt af kombinationen af
journalistik og en fiktiv teknik.
Capote sagde, han kombinerede journalistikkens stringens
med fiktionens fortællestil,
som John Hersey havde gjort med Hiroshima år forinden.
Kort efter "Med koldt blod" blev udgivet,
satte nogle anmeldere spørgsmålstegn ved Capotes rapportering.
En sagde: "Capote har altid været en skønlitterær forfatter."
"Det er han stadig."
De tvivlede på, han kunne huske de lange samtaler,
han citerede ord for ord uden noter eller optagelser.
Jeg har den auditive version af en fotografisk hukommelse.
William Shawn havde også udtrykt bekymring under redigeringen.
Ved siden af en passage om en privat samtale
mellem to karakterer, som senere blev dræbt,
havde Shawn skrevet: "Hvordan ved vi det? Ingen vidner? Generelt problem."
Sir.
Der blev rejst tvivl om Capotes arbejde i årtier.
Det centrale spørgsmål er, skal vi læse det som fiktion eller ej?
Du har udtænkt en måde at gøre begge dele,
så ingen ved, hvor man har dig, så at sige.
Mener du, at jeg tager noget faktuelt og fiktionaliserer det?
For det er ikke det, jeg gør. Jeg fiktionaliserer det ikke.
Capote indrømmede til sidst, at han havde opdigtet den sidste scene,
en kirkegårdssamtale mellem en betjent
og den myrdede piges bedste ven.
Shawn fortrød senere, at han udgav "Med koldt blod".
I løbet af de næste årtier styrkede bladet sin faktatjek-proces
for at forhindre en gentagelse.
DET TRISTE LILLE FAKTUM
Okay. Så morgenen for henrettelsesdatoen bliver I to anbragt i en celle
tæt på dødskammeret. Er det rigtigt?
Vi siger, du inviterede forfatteren, Jon Lee, til en kop te.
Var det kaffe eller te?
Vi er 29 personer i faktatjekafdelingen, inklusive mig.
Vi tjekker ikke kun navne og datoer, selvom det er utroligt vigtigt.
Vi er en stand-in for læseren.
Vi tænker altid på konteksten bag en historie.
Erica havde ingen tænder.
Jeg formoder, det skyldtes tandproblemer i fængslet.
Alt er måske helt rigtigt, men det føles uretfærdigt.
Du printer artiklen,
og så understreger du alt, der kunne være et faktum.
Det er næsten hvert eneste ord.
Nogle gange kan verber som "er" ikke tjekkes.
Men så: "Er den person stadig i live?" Så skal det måske være "var".
Så rækker du ud til emnerne og kilderne.
Jeg vil sikre, vi ved, hvordan du tager telefonen.
Her siger du: "Sparks Steakhouse. Hvad kan jeg hjælpe med?"
Lyder det rigtigt?
Vi tjekker alt, der kommer i bladet.
Forsider, tegneserier, digte, fiktion.
Ja, tegneserier faktatjekkes.
Vi havde en tegneserie med en pingvin,
og billedteksten var: "Vi foretrækker udtrykket arktisk-amerikanere."
Nogle folk skrev, rimeligt nok:
"Der er ingen pingviner i Arktis, de er i Antarktis."
Det ødelægger joken, hvis der ingen pingviner er.
På en forside, til min store fortrydelse, slap en fejl igennem.
Det er et foto af en hotdogsælger på en strand.
Okay, jeg tjekker, om skyggen af hans paraply er plausibel.
Ja, skyggen er plausibel, og jeg har brugt
min faktatjekkende evner på forsiden."
Der er intet galt. Vi trykker den.
Fyren har to højre fødder.
Værre end to venstrefødder, som vi kunne have lavet sjov med.
Jeg så det ikke.
Forfærdeligt!
Folk elsker at tage faktatjekkerne i fejl.
Det, vi ofte hører, er den samme sætning:
"Jeg troede aldrig, The New Yorkers berygtede faktatjekafdeling
ville synke så dybt."
Jeg har aldrig set det adjektiv brugt andre steder
end i et brev med klager over en fejl.
Hvem bruger ordet "berygtet"?
Mouaz fortalte Jon Lee, at en agent for regimet
havde dræbt familiens duer.
Jobbet kræver man er tykhudet.
Man skal kunne håndtere folk, der er utilfredse med én.
Og de har god grund til at være utilfredse, ofte.
De bliver måske fremstillet i et ugunstigt lys i et landsdækkende blad.
Du sagde, at hvis folk kommer ind og taler grimt om Trump til dig,
henter du et dokument, du har lavet, med hans løgne.
Er det rigtigt?
Det er en forvirrende tid rent politisk.
Man slækker på idéen om, at politikere skal fortælle sandheden.
Det har fordoblet vores engagement i det, vi gør.
Jeg finder det galvaniserende.
Det føles som den bedste modgift til strømmen af skandaløse løgne.
Ikke sandt?
Hvilken bedre modgift end det for at være på vagt,
være opmærksomme og have styr på fakta?
-Hej. -Hej, hvordan går det?
-Hvordan går det? -Godt at se dig.
Jeg fik et forhold til The New Yorker, da jeg efterforskede Harvey Weinstein
og mente, at Weinstein var en serie-predator,
men havde ikke kunnet få det udgivet, fordi mange medier var blevet intimideret.
Men David så mit arbejde og sagde: "Ja, du kan afslutte artiklen her."
Vi har en logisk proces. Vi har nogle små opdateringer om spyware.
Så skriver jeg om Elon.
Vil folk tæt på Elon Musk tale?
En af de interessante ting, vi skal kæmpe med, er,
at kredsen, som talte sidste gang, nu vil sige endnu mindre.
Jeg skriver om magt.
Og lige nu
giver magtfulde politiske kræfter magten til tech-milliardærer.
Elon Musk er den rigeste person, som nogensinde har levet,
og nu får han ansvaret for effektivitet?
Ja.
Der er kun få publikationer,
der laver den slags superarbejdskrævende, superkonfronterende journalistik.
De er ikke aktivister,
men de er frygtløse, når fakta understøtter det.
Hej, det er Ronan. Tak, fordi du vendte tilbage.
Jeg arbejder på opfølgningen af Musk, og…
Lige nu i det nuværende politiske miljø
er der en mangel på respekt for pressens uafhængighed.
Og en villighed til at angribe journalister.
Det bidrager til en virkelig skræmmende atmosfære
for journalister og kilder.
Så jeg ville sætte pris på, med tanke på, hvad vi tale om,
at du sender nogle af de dokumenter og tanker uden for citat.
At være en kilde i en dybdeborende historie
er en svær, alvorlig ting, fordi det kan være meget farligt.
Jeg har historier, hvor jeg kommunikerer med en kilde
via en taletidstelefon, som jeg købte kontant
i et anonymt indkøbscenter langt fra, hvor jeg bor.
Men at få et stort gennembrud
er et storslået øjeblik, som enhver journalist drømmer om.
Men det er også ladet med stress,
fordi det gør det så vigtigt, at alt i historien er rigtigt.
Tak igen for det. Du hører fra mig. Okay, farvel.
Det er en brutal tid for undersøgende journalistik.
Men jeg tror stadig inderligt på informationens kraft,
for at informere folk er det eneste håb, vi har.
Jeg prøver at læse hele bladet,
fordi mit mål er at lære om ting, som jeg ikke vidste i forvejen.
Så det er en meget komplet måde…
Ja, det er en komplet måde, men jeg kan aldrig gøre det færdigt.
The New Yorker er svær… Det er for kloge folk.
Det er mange ord. Har du hørt mine tanker om læsning?
Jeg kan lide idéen om at læse. Jeg køber endda bøger.
Men bøgerne er mest fyldt med ord.
Og de holder ikke op! Hver side er bare flere ord.
Hvad med et par blanke sider?
Lad mig dog få hovedet over vandet i to sekunder.
1980'ERNE
Da The New Yorker kom ind i 1980'erne,
var det tid til forandring.
William Shawn, som havde været redaktør i 30 år,
var nu langt oppe i halvfjerdserne.
Og folk gjorde grin med bladets tunge stil
og dets artikler på 20.000 ord om risens historie.
Læserne blev ældre, salget faldt.
Og i 1985 slog SI Newhouse til.
Newhouse ejer nu The New Yorker. Han betalte 168 millioner dollars for det.
Bladets ledere har sagt ja til at sælge til S.I. Newhouse Jr.,
hvis kommunikationsimperium omfatter 29 aviser, Parade
og Random House.
Tyve måneder senere chokerede Newhouse den litterære verden
ved at skubbe William Shawn ud.
Og i 1992 fyrede han Shawns afløser, Robert Gottlieb,
og hentede en kontroversiel ny leder ind,
den frække, britiske, 38-årige redaktør fra Vanity Fair, Tina Brown.
Redaktøren af dette blad,
Vanity Fair,
er lige blevet udnævnt til redaktør af dette blad, The New Yorker.
Kritikere frygtede, hun ville gøre bladet til endnu en glossy tabloid.
Jeg siger til alle, der er bekymrede for, at The New Yorker ikke holder standarden,
vent og se, for I kender mig ikke endnu eller min forpligtelse til kvalitet,
men I vil se, at The New Yorker kun bliver bedre.
Bladet holdt fester og udgav numre tilegnet film og mode.
Det bragte med alvorlige nyheder,
og brugte et helt nummer på en rystende afsløring om
en massakre i El Salvador af amerikansk trænede tropper.
Brown sagde: "Vores job er at gøre sexet seriøst
og det seriøse sexet."
Hun rekrutterede nye unge journalister, inklusive Malcolm Gladwell,
Jane Mayer, Hilton Als
og en ung skribent fra The Washington Post, David Remnick.
Hun ændrede bladets look.
For første gang inkluderede de fotos
og hyrede en af verdens mest berømte fotografer,
Richard Avedon.
Hun gjorde forsiderne vovede og mere presserende
og hilste kontroverser velkommen.
I februar 1994 begik Brown blasfemi og udskiftede Eustace Tilley,
som havde været på forsiden af hvert jubilæumsnummer i næsten 70 år,
med et moderne twist, tegnet af R. Crumb.
Traditionalisterne var rystede, men Brown sagde, hun åbnede et vindue
og lukkede frisk luft ind i en indelukket institution.
Det er Sorel.
Der står "Til Tina, som gav Eustace liv."
Og det viser mig…
…der vækker Eustace Tilley fra sin dvale.
Jeg forstod aldrig det med Eustace Tilley. Eustace Tilley var møgirriterende.
Jeg syntes, de skulle have droppet den i 1935.
Det er alle mine kopier, og selvfølgelig den første,
den 5. oktober 1992.
Ed Sorel-forsiden.
Min første forside skulle være af Ed Sorel.
Jeg sagde: "Lav noget, der viser, at vi er nye."
Så kommer han med et billede af en punker i en hestevogn,
og det var så kløgtigt.
Det var, hvad alle tænkte. Jeg var en ødelægger, demoleringskugle,
og de tog faktisk ikke fejl.
Jeg afskedigede 71 personer
i løbet af to eller tre år, og jeg ansatte 50.
Tina ansatte mig, da jeg var gravid i syvende måned,
hvilket var meget usædvanligt på det tidspunkt,
og det var fantastisk.
Det var næsten som et matriarkat.
Denne gruppe kvinder, som alle havde små børn,
så det var som en hemmelig forening, hvor vi støttede hinanden.
Jeg kendte navnene på deres barnepiger.
Tina er på en måde en komet.
Hun kommer ind og ændrer ting.
Det var kontroversielt til tider, men hun havde mest ret.
Bladet trængte desperat til en forandring.
Efter seks et halvt år på The New Yorker,
følte jeg, at forretningssiden The New Yorker var langsom.
Vi måtte udvide på en lateral måde.
Jeg skrev til SI Newhouse, at vi burde få en produktionsarm
og lave dokumentarer, bøger og film, måske et radioprogram.
Han sagde: "Tina, hold dig til strikketøjet."
Jeg tænkte: "Okay." Det gjorde mig meget irriteret.
"Måske er det på tide, at jeg kommer videre."
Hun fik et tilbud, der, set i bakspejlet, var dødeligt.
BROWN LANCERER SIT EGET BLAD
Det var min idé at lave et blad, der kunne være et tankecenter.
Det var min bedste idé. Resten er Tina Brown.
Hun blev tilbudt at arbejde med Harvey Weinstein,
og lave bladet Talk,
som ikke kun skulle være et blad, det skulle producere film og alt det der.
Tak, fordi I kom og åbnede Talk.
Det er nok det dummeste, jeg har gjort.
Så hun forsvandt lige pludselig. Juli 1998, væk.
Så der var ingen redaktør.
SI Newhouse kastede snøren ud.
De tilbød mig jobbet.
En time senere stod jeg foran personalet og alle mine kolleger,
som klappede lidt, og så gik vi i gang med arbejdet.
Godt, lad os gøre det.
Dexter bliver færdig i dag.
-Og Twilley i dag. -Og Twilley.
Så i dag er…
Jeg aner ikke, hvad i dag… I dag er det torsdag. Åbenbart.
Vi begynder at afslutte artikler til jubilæumsnummeret
om halvanden uge.
Det er godt.
Det er meget arbejde. Jeg håber, alle stadig står.
Okay, tak.
Flere artikler bliver færdige på mandag, tirsdag, onsdag.
Så skal det være færdigt på torsdag.
Følger de tidsplanen?
I store træk.
Jeg plejer at gå rundt til hver enkelt person.
Jeg begynder, og så fortsætter vi med dig.
Alle artikler gennemgår en proces, det afsluttende møde,
hvor redaktøren og skribenten sidder med en korrekturlæser, faktatjekkeren
og gennemgår artiklen linje for linje.
Jeg vil bare…
Vi har "tv's første kollusion." Skal det være "kollision med modkulturen"?
"Kollision" lyder som om det næsten var tilfældigt,
men det var en markedsdrevet ting.
Det minder om whack-a-mole.
Man tror, man er færdig, men flere ting dukker op.
-Vil du begynde? -Ja.
Jeg havde ikke meget på første side.
Det kan være stressende.
Har jeg dokumenteret det tydeligt nok? Var alle detaljer korrekte?
"Mason antyder, at mennesket en dag vil kunne ændre deres gener."
Han foreslår ikke, at vi gør det…
-Lige nu. -…i dag.
Vi må sige, hvem sekretæren er på et tidspunkt.
-Ja. -Men…
De kan vare i timevis, og nogle gange bestiller vi takeaway.
Man bliver til det sidste.
I tjekafdelingen på kontoret var der et skilt:
"Hellere perfekt end færdig."
"Al Franken håner."
Vi skal bruge et mere fjollet ord, som "latterliggør".
Når en artikel er afsluttet, er det så tilfredsstillende,
at vi har et tidskrævende system, der virker.
-Vi gjorde det. -Godt gået.
-Tillykke. -Helt fantastisk.
Tak for det.
ANMELDERNE
Fiktion med en lille overskrift her.
Ikke skrifttypen på billedet, som vi plejer,
men et mere klassisk layout.
Så vil vi gerne have en historie om Eustace Tilley.
Hvor mange tusind Eustace Tilleys får vi?
TO DAGE TIL JUBILÆUMSUDGAVEN
-Skal vi gå derind? -De vil gøre det på dit kontor.
Det er 116 grader.
Det sidste, vi gør, før vi sender nummeret i trykken, er at gennemgå dummybogen.
Det er godt.
Vi tjekker grafikken, layoutet,
og vi får en chance for at se, hvordan bladet kommer til at se ud,
når det dukker op i folks postkasser.
Man vil have klarheden i tegneserien og i det.
Det er også et øjeblik, hvor du kan trække vejret dybt
og værdsætte det, du har.
Det kræver meget. Mange mennesker. Mange drøftelser. Mange diskussioner.
Men det er det værd.
Godt. Det var nemt nok.
I februar 2025 fejrede The New Yorker 100 års fødselsdag.
Det markerede lejligheden med et dobbeltnummer,
der skulle læses og genlæses
eller måske tilføjes til den stadigt voksende stak i hjørnet.
Det markerer The New Yorkers 100 års jubilæum.
The New Yorker fylder 100.
…som fejrer 100 års jubilæum.
Folk vil vide mere end bare latterlige tweets,
og de vil vide, hvad der foregår,
og de vil have retfærdighed og faktatjek og en følelse af anstændighed,
og de vil også have nogle medier, som ikke lader sig kue.
De samledes til en fest.
De kreative, nysgerrige, ihærdige,
sære, halvbesatte individer.
De udvekslede sladder og grinede og skålede for hinanden,
velvidende, at de står på skuldrene af de kæmper, der kom før dem.
I bladets første år blev grundlæggeren Harold Ross kontaktet af en skribent,
som ville sige op.
Ross svarede:
"Det her er en bevægelse, og du kan ikke træde ud af en bevægelse."
Jeg ved præcis, hvad han mener.
Det er ikke bare noget, der kommer en gang om ugen eller hver dag online.
Det har en sjæl.
Det har en mening, anstændighed og kvalitet.
Det skal være selvransagende og lære af sine erfaringer.
Det skal kunne ændre mening.
Men det er en bevægelse. Det er en kanal for vigtige ting.
Hvis det lyder frelst, er jeg ligeglad.
Hej, alle sammen.
-Diego, vil du starte? -Ja.
Vi bør skrive om skattefradraget.
Er det ikke sexet nok til et blad?
Tekster af: Jakob Jensen