Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Tämä on The Daily Show! Olen Jon Stewart. Upea ilta.
David Remnick liittyy seuraan.
Hän on The New Yorker -lehden päätoimittaja.
Onpa lukenutta väkeä.
Juhlistamme satavuotiasta lehteä ja puhumme umlautien ja diereesien eroista.
Uskomatonta, että pitää kävellä.
Se menee hyvin. Aiotko vilkuttaa?
Niin.
Tervetuloa, David Remnick!
Sata vuotta The New Yorkeria.
Tässä on erikoisherkku. En tiedä, näettekö tämän.
Tämä on uimapukupainos.
Herra Dewey, Truman Capote The New Yorkerista.
The New Yorkerista? -Niin. The New Yorkerista.
Kaikki rakastavat sarjakuvaosiota.
Samalla kun sadat lehdet taistelevat selviytyäkseen,
The New Yorkerilla menee hyvin.
Onko se vasta satavuotias? Miettikää, mitä se on tehnyt.
The New Yorker voitti Pulitzer-palkinnon tutkivasta journalismista.
Nuoren Anthony Bourdainin artikkeli ravistelee ravintolamaailmaa.
Pauline Kaelin arvostelut muuttivat kritiikin lisäksi myös elokuvia.
The New Yorker.
"Olisin apaattisempi, jos en olisi niin veltto."
Nyt tajusin. Aika hauska.
Tällaisille Keskilännestä tuleville lehti avaa ikkunan newyorkilaisuuteen.
Kirjoitan The New Yorkeriin. Se on aikakauslehti.
Tiedän sen kyllä.
Puolustusministeriö on puolustuskannalla.
Se kiistää New Yorker -lehdessä olleen raportin.
Uusimman The New Yorker -lehden kansi on aiheuttanut kiistaa.
Ensimmäistä kertaa The New Yorker tukee presidenttiehdokasta.
Uusin pääkirjoitus…
Sinulla on viihdykkeenä vain jättipino New Yorker -lehtiä.
Älä viitsi. Tiedämme molemmat, etten koskaan lue niitä.
100 VUOTTA THE NEW YORKERIN MATKASSA
Emily, mitä kuuluu? Olet hengissä.
Hei, Louisa. Miten menee?
Meillä on paljon asioita, joten edetään rivakasti.
Nyt on ollut paljon tarinoita siitä, että rikkaat suosivat dinosaurusten fossiileja.
Vuodesta 2022 lähtien Adderallista on ollut suuri pula.
Minusta voisimme kirjoittaa Koji Muratasta.
Hän keksi ensimmäisenä puisen satelliitin.
Kaikki hienot tarinat viimeisten sadan vuoden ajalta alkavat hyvästä ideasta.
Kirjoittajamme seuraavat näitä ideoita minne ne johtavatkin.
Toimittajat yhdessä kirjoittajien kanssa -
erittelevät ja viimeistelevät joka ikisen lauseen ja sanan.
"…siihen ei puututtu toimituksessa,
pilkku, ennen kuin…" Tarvitaanko tuohon kohtaan pilkku?
Artikkeli lähtee faktantarkistusosastolle -
ja käy läpi kolonoskopiaan verratun prosessin.
Tässä sanotaan, että kissojen nimet ovat Tiger, Lover Boy ja Gummy Bear.
Onko se oikein?
The New Yorker on ihme.
Se on julkaisu, joka julkaisee 15 000 sanan henkilökuvan -
muusikosta yhdellä viikolla tai 9 000 sanan jutun Etelä-Libanonista -
niin, että välissä on pilapiirroksia.
Kannessa ei koskaan ole valokuvaa.
Ei bikinejä eikä elokuvatähteä.
Ja silti se menestyy.
Se, että tämä on olemassa ja kukoistaa.
Väitän, ettei se kukoista vain vuosisadan ajan vaan kahden tai kolmen,
mikä on mahtavaa.
1920-LUKU
Jazz-aika, New York.
Kaupunki kuhisee rahoittajia ja moderneja naisia.
On jazzorkestereita,
Babe Ruth -
ja yli 30 000 salakapakkaa.
Esittelyvuorossa on Harold Ross,
The New Yorkerin epätodennäköinen perustaja.
Tämä ketjupolttaja ja rienaustaituri -
ystävystyi osa-aikaisten kirjoittajien ja humoristien kanssa.
He tapasivat päivittäin nestepitoisen lounaan ja nasevan sanailun merkeissä.
"Kaikki, mistä nautin, on moraalitonta, laitonta tai lihottavaa",
yksi seuralaisista vitsaili.
Siinä paikassa Ross ja hänen vaimonsa Jane Grant -
saivat idean uudenlaisesta huumorilehdestä.
Se olisi Manhattanin hienostoväelle suunnattu viikkolehti.
Ei Dubuquessa asuvalle vanhalle rouvalle.
Ironista oli se, että Ross oli keskeyttänyt lukion -
Coloradon kaivoskaupungissa.
Hän värväsi fiksut ystävänsä kirjoittamaan artikkeleita -
ja tekemään sarjakuvia yhteiskunnasta ja kulttuurista.
Hän palkkasi suunnittelijan luomaan uudenlaisen kirjasintyypin -
ja maskotin, joka pilkkasi lehden hienostunutta ilmapiiriä.
He nimesivät tämän mahtailevan keikarin Eustace Tilleyksi.
The New Yorker oli syntynyt.
Seuraavat sata vuotta on ollut selviytymistarinaa,
jääräpäistä vastustusta,
rohkeita muutoksia -
ja mitä vaikutusvaltaisinta journalismia,
fiktiota ja vuosisadan sarjakuvia.
Satavuotisjuhlanumeromme julkaistaan muutaman kuukauden päästä.
Meidän on löydettävä kanteen jotain erikoista.
Ennen kantta ei voi tietää, millainen kyseinen numero on luonteeltaan.
Se ei ole jotain,
jonka voi vain mätkäistä viime hetkellä.
Kannen pitää puhua siinä hetkessä.
Sen on myös oltava ajaton taideteos,
jonka pitäisi pystyä kehystämään ja kiinnittämään seinälle.
Suoraan sanottuna sen jahtaaminen viikosta toiseen ahdistaa yhä -
jopa 30 vuoden jälkeen.
Ennen The New Yorkeria -
julkaisin grafiikkalehteä underground-sarjakuvapiirtäjien kanssa.
Tykkään työskennellä taiteilijoiden kanssa, joilla on vahva näkökulma,
erilaiset tyylit ja tarinat, jotka he haluavat kertoa.
Yritän tuoda sitä The New Yorkeriin.
Satavuotisjuhlan kunniaksi David Remnick tuli luokseni ja sanoi:
"Meidän on pakko käyttää Eustace Tilleyä ensimmäisestä kannesta."
Minun piti purra kieltäni, jotta en sanoisi: "Ei!"
Tiedäthän?
Ymmärrän impulssin,
mutta haluan tehdä jotain innovatiivista ja ihan uudenlaista.
Ilmeisesti minun pitää keksiä jotain.
Katsotaan, miten tässä käy. -Hyvin.
IN HOUSE -TOIMITTAJA
Lehden alussa on The Talk of the Town -osio. Se herättää kiinnostuksen.
Ne ovat lyhyitä artikkeleja.
Ne ovat kuvauksia tai lyhyitä kertomuksia.
Jokainen kertoo pienen tarinan. Saatan pelata biljardia rockbändin kanssa -
tai hengailla John Belushin valokuvaajan kanssa.
Ne ovat yleensä itsenäisiä tekstejä,
mutta se, mitä työstän nyt, on avoimempi.
Selvä.
On ehkä voinut huomata, että politiikka vetää ihmisiä erilleen.
Siksi ajattelin lähteä liikkeelle ja haistella kaupungin ilmapiiriä.
Se on eräänlainen kalastusretki.
Koskaan ei tiedä. Kuljetaan pitkin katuja ja kuunnellaan, mistä nyt puhutaan.
Mark. Hauska tavata. -Hauska tavata.
Kirjoitan New Yorker -lehteen. -Selvä.
Olen töissä The New Yorker -lehdessä. Tiedätkö sen?
Kun alan etsiä ihmisiä ja mielenkiintoisia asioita New Yorkissa,
tuntuu kuin minut olisi huumattu.
Kaikki ihmiset ovat kiinnostavia.
Se on kuin ihme.
Siinä on lapsenlapsi. -Niin.
Miten suloiset kasvot. -Hän on suloinen.
Voidaanko jutella hetki? Haluatko puhua minulle?
En. -Etkö halua puhua?
En. Anteeksi. -Oletko varma? Suostu nyt.
Floppihikeä. Mennään.
Kirjoitan The New Yorker -lehteen.
Haluatko jutella? Saanko kysellä?
Puhun vain vähän englantia. -Mikä on äidinkielesi?
Mandariinikiina. -En osaa sitä.
Hei, olen Nick. -Hei.
Kirjoitan jutun kaikesta stressistä, jota koemme poliittisen tilanteen takia.
Mitkä fiilikset?
Millainen mieliala? Saatko nukuttua?
Enpä oikein.
Ovatko perheenjäsenesi jakautuneet?
Mielenkiintoista, että mainitsit, koska olemme…
Puhuin kiitospäivän vieraslistasta.
Astuit suoraan artikkeliini.
"Miltä tuntuu, New York?
Revimmekö itsemme palasiksi -
vai elämmekö epätäydellistä elämää niin kuin monta kertaa aiemmin?"
Tehtävä on aika lailla mahdoton, mutta…
Eiköhän siitä synny jotain.
Satavuotispäivän kunniaksi päätimme tehdä videosarjan.
Mukana on kirjoittajia, taiteilijoita ja ajattelijoita,
joilta saamme kerättyä kokemuksia The New Yorkerista.
Tämä tuoli on alkuperäisestä toimistosta. Toimistopöydän äärestä.
Miten hienoa.
Ne rakennettiin kestämään. Tämä on yksi mukavimmista tuoleista koskaan.
Menetimme tämän taiteen.
Sen, jossa takapuolen muoto veistetään puuhun.
Siksi tässä on hyvä istua, mutta se on menetettyä taidetta.
Kukaan ei enää osaa tehdä tällaista.
Onko sinulla suosikkisarjakuva,
joka on erityisen rakas vuosien varrelta?
Kaikki Emily Flaken sarjakuvat. Suosikkini on nainen sirkuksessa.
Hän kurottaa käsillään, ja toisella puolella on leijona.
Se tavallaan kiteyttää sen ajan, kun olin vähän yli parikymppinen.
Jokainen mies oli leijona.
"YLI, HEMMETTI, YLI!"
Yksi suosikkipiirtäjistäni on Zach Kanin.
Hänellä on Sisyfos työpaikallaan.
On hauska ajatella Sisyfosta toimistokontekstissa.
Hän ei ehkä koskaan saa tehtävää valmiiksi.
The New Yorkerin sarjakuvia lukiessa tuntuu,
että hahmo on itseä fiksumpi.
Sarjakuvat ovat aina tämäntyylisiä.
YLÄKERRAN VÄKI
Rakastan Roz Chastia.
Rakastan häntä tosi paljon.
Hän koskettaa minua syvästi.
Voi, veli! Kuuletko hänet?
Katso tuota lintua!
"Katso tuota lintua!"
Tässä on pieni linnunpoika.
Se tykkää The New Yorkerista.
Todella.
Se on hyvää pureskeltavaa.
Nämä ovat julisteita.
Ne ovat Ghanasta.
Tämä taisi olla häälahja.
Tässä on Charles Addamsin huivi.
Se on minusta poikkeuksellinen.
Hän oli ensimmäinen sarjakuvapiirtäjä, johon rakastuin lapsena.
Minuun vetoavat synkät, mutta samalla hauskat asiat.
Kuvittele, jos tämä tehtäisiin nyt. "Tätä ei voi mitenkään hyväksyä.
En ymmärrä, miksi se olisi hauska. Se sattuisi.
Tunnen erään, joka sai öljystä palovammoja.
Siinä ei ollut mitään hauskaa."
En koskaan harkinnut mitään muuta kuin piirtämistä.
Kolme- tai neljävuotiaasta lähtien.
Tätä työtä ei voi tehdä paitsi jos ei osaa mitään muuta.
VIIMEINEN POWERPOINT
LOUKKAANNUITKO? MINÄHÄN SANOIN, MUTTA ET KUUNNELLUT.
Tähän tarvitaan vain yksi henkilö.
Kirjoitan ideoita ylös koko viikon ajan.
Tässä on puoliksi…
Olen piirtämässä näitä. Yleensä saan, en tiedä…
"Apina helisyttää symbaaleja, harrasteviljelijä,
velkakatto, que sera sera,
kummallinen laakso, kolmisuhde."
Ne ovat vain ideoita. Puolivalmiita ideoita.
Etsin juuri tätä.
Piirrän lähinnä siksi, ettei olisi niin yksinäinen olo.
MIKSI OLEN TÄÄLLÄ?
En ole ainoa, joka pitää tätä niin masentavana,
että pääsen hädin tuskin ylös sängystä.
Herään todella varhain aamulla,
juon kupillisen kahvia -
ja kuuntelen yhtä tai useampaa podcastia. -Tervetuloa Haaretz-podcastin pariiin.
Lisäksi treenaan, etten kuolisi.
Olen 65-vuotias.
Kun jalkani iskeytyvät aamulla katuun,
olen kuin Fred Astaire. Siitä tulee heti hyvä olo.
Kasvoin Hillsdalessa, New Jerseyssä.
Tarkkailin lapsena New Yorkia ja tunsin kaipuuta.
Se oli kiehtovan lähellä ja silti todella kaukana.
Häntä kutsutaan journalismin Michael Jordaniksi.
Hän aloitti uransa The Washington Postissa -
ja oli ulkomaankirjeenvaihtajana Venäjällä.
Ennen viidennen päätoimittajan virkaa -
tämä Pulitzer-voittaja sai kuuluisuutta -
kirjoittamalla syvällisiä henkilökuvia aina paavista -
Mike Tysoniin ja Bruce Springsteeniin.
Tehdään se. Niin.
Tavallinen päivä koostuu kokousten suunnittelusta.
Niissä käsitellään ideoita ja politiikkaa.
Ovatko Michiganin gallupit ajan tasalla?
Sekä talouspuolta ja henkilöstöä.
Toimittajien kanssa kommentoidaan artikkeleita -
ja soitetaan monia puheluita.
Etkö siis oksentanut aamuneljältä Bourbon Streetillä?
Katsauksia kirjoittajien kanssa. -Luoja. Mitä Hunter Thompson tekisi?
Puoli kahdeltako? Sitä ennen on 13 juttua. -Niin on.
Phil Montgomery. Minulla on radiojututkin.
Voi helvetti.
Snyder kertoo oppineensa…
Se tuli hiukan korkealta.
Tänään New Yorker Radio Hourissa… Ääneni ei toimi.
Tietysti on vielä satavuotisjuhlat helmikuussa.
On paljon asioita, jotka pitää hoitaa.
SARJAKUVAKOKOUS
Tämä on suosikkini.
Tämä sai minut nauramaan ääneen.
Se on… -Se on äärimmäisen hauska.
Se otetaan mukaan. -Joo.
Tiistaiaamuisin saan sähköpostiini 1 000 - 1 500 sarjakuvaa.
Ostamme niistä kymmenen tai enintään kaksikymmentä.
1 500 sarjakuvasta kymmeneen.
David muistuttaa aina, etten ole töissä hiilikaivoksessa, joten en saa valittaa.
Se on yleensä melko puuduttava tehtävä.
Hämmentyneisyys, hourailu ja masennus aaltoilevat vuorotellen.
Ojenna kädet. Toista vielä kerran.
800. sarjakuvan kohdalla on pidettävä tauko.
Teen japanilaisia liikkeitä kolme minuuttia ja 30 sekuntia.
"Voin paremmin, koska en katso enää uutisia."
Hänen pitää piristyä.
David valitsee kokouksessa enintään kaksikymmentä -
50:stä tai 60:stä sarjakuvasta.
Keksin erilaisia psykologisia strategioita manipuloidakseni hänen ajatuksiaan.
En tiedä, toimivatko ne enkä välttämättä suosittele niitä vertaisarviointiin.
Asetan sellaisen sarjakuvan, josta hän ei varmasti tykkää,
sellaisen eteen, josta hän voisi pitää.
Mitä?
Rima asetetaan matalalle, ja sitten hän sanookin: "Tämä on hyvä."
Vastaan: "Olet nero. Olet aivan oikeassa."
"Vihdoin olemme yhdessä", nainen sanoo koiralleen.
"Enkä tiennyt, että olet noin kätevä…”
Jeesus. -Odota. En ymm…
Mitä? Koira tappoi isän. -Ja se on…
Sarjakuvat ovat pitkien artikkeleiden keskellä.
Ne ovat usein järkyttäviä tai repäisyjä. Ei millään pahalla.
Mutta sen on tarkoituksena iskeä sisimpään ja yllättää -
ja tarjota hetken ilo ja hengähdystauko.
Hän näkee aaveita.
Tämä on hyvä.
Selvä. Pari litraa maitoa ja murot on yhtä kuin psykopaatti.
Murot ja maito on yhtä kuin OK.
Eli… -Toimintajärjestys.
Muuten… Totta.
Niin. -Maitoon ei lisätä muroja.
Kuka kaataa ensin maidon kulhoon? Sehän on…
Eroaisin Alexista, jos hän tekisi niin. -Arvaa kuka? Psykopaatit.
Mahtavaa, että tämä on meidän työtämme.
1940-LUKU
Kahden vuosikymmenen aikana -
New Yorkerista tuli menestyksekäs huumori- ja kirjallisuuslehti,
josta sen perustajatoimittaja Harold Ross oli unelmoinut.
43rd Streetin nuhruisissa toimistoissa -
hän julkaisi esseitä, jotka olivat poreilevia ja ironisia -
ja rohkeita ja vihjailevia pilapiirroksia.
Mutta kaikki muuttui toisen maailmansodan myötä.
Hiroshiman pommituksen jälkeen -
Yhdysvaltain hallitus kielsi julkaisemasta kuvia,
joissa näkyi siviilien kärsimys.
Amerikkalaiset eivät juurikaan tienneet, mitä nämä ihmiset olivat kokeneet.
Nuori kirjailija nimeltään John Hersey aavisteli, että tämä tarina piti kertoa.
Olin puhunut William Shawnin kanssa.
Hän oli silloin The New Yorkerin kakkosmies,
ja olimme puhuneet Hiroshima-artikkelin kirjoittamisesta.
Tuolloin oli lähinnä kirjoitettu pommin voimakkuudesta,
siitä, miten monta rakennusta se voi tuhota, kuinka suuren alueen se hävitti -
ja niin edelleen.
Matkustin Japaniin -
ja aloin etsiä viittä tai kuutta ihmistä, joiden tiet olivat kohdanneet -
ja joiden kokemukset olivat kirkkaana muistissa.
Hänen kirjoittamansa teksti mullisti koko journalismin.
Se oli tietokirjallisuutta, mutta siinä näkyi fiktiotarinan intiimiys ja draama.
Minusta fiktio on paljon tehokkaampi väline lukijoille,
kun tarkastellaan suuria tai hirvittäviä tapahtumia.
Silloin lukija voi samaistua tekstin hahmoon.
Hersey sitoi yhteen niiden kuuden ihmisen tarinat,
jotka olivat tapahtumapaikalla.
Joukossa oli pappi, lääkäri ja tehdastyöläinen.
"Täsmälleen 15 minuuttia yli kahdeksan aamulla -
Toshiko Sasaki,
Itä-Aasian tinatehtaan henkilöstöosaston virkailija,
oli juuri istunut työpisteeseensä -
ja kääntänyt päätään puhuakseen viereiselle tytölle.
"Lentokoneiden ääntä ei kuulunut. Aamu oli tyyni.
Oli viileää ja viihtyisää.
Yhtäkkiä valtava valon välähdys halkaisi taivaan."
Artikkeli oli pitkä, 30 000 sanaa.
Oli hyvin epätavallista,
että Ross ja Shawn päättivät omistaa koko numeron yhdelle tarinalle.
Lehdessä ei ollut sarjakuvia, fiktiota eikä nasevia esseitä.
Se myytiin loppuun tunneissa.
Albert Einstein pyysi painamaan tuhat lehteä lisää johtaville tutkijoille.
Sitä luettiin livenä ilman mainoksia -
amerikkalaisessa radiossa ja ympäri maailmaa.
"Täsmälleen 15 minuuttia yli kahdeksan aamulla 6. elokuuta -
"Täsmälleen 15 minuuttia yli kahdeksan aamulla 6. elokuuta…
"100 000 ihmistä kuoli atomipommin takia."
"He miettivät yhä, miksi he jäivät eloon…"
"…kun monet muut kuolivat."
Harold Ross, jonka ei tiedetty ylistäneen alaisiaan, vuodatti Herseylle:
"Ne, jotka sanoivat, että Hiroshima oli vuoden tarina,
aliarvioivat sen.
Se on kiistatta minun aikani paras journalistinen tarina,
ellei jopa kaikkien aikojen paras."
Herseyn kirjoitus muutti radikaalisti -
ihmisten suhtautumisen ydinaseisiin.
Sen ansiosta The New Yorker muuttui kevyestä huumorilehdestä -
todelliseksi journalistitoimijaksi maailman näyttämöllä.
27. LOKAKUUTA 2024
Siinä on jotain. "Tästä tulee historiaa,
ja se tapahtuu omalla takapihalla." Olen intona sellaisesta.
Olen aina ollut kiinnostunut siitä, miksi ihmiset uskovat, mitä uskovat.
En tiedä, onko "nauttia" oikea sana, mutta minusta on hyvin kiehtovaa -
tavata ihmisiä, joiden kanssa on joskus hyvin vähän yhteistä.
Trump voittaa.
Hän voitti jo kahdesti. Hän voittaa taas.
Eri juttu, annetaanko voitto hänelle.
Menin katsomaan Tucker Carlsonin kiertuetta.
Menin Budapestiin CPAC:iin.
Menin Etelä-Kaliforniaan tapaamaan äärioikeistolaisia meemien levittäjiä.
Minun tehtäväni on saada koottua -
mahdollisimman paras versio heidän tarinastaan.
Oletteko tehneet sitä vuodesta 2016?
Emme.
Monille ihmisille The New Yorker tarkoittaa ylimielisyyttä.
Silloin on vain pelkkä snobi.
Lehdellä on esimerkiksi tyyliopas,
joka määrää, että élite-sanaan tulee aksenttimerkki.
Siksi joudun usein tilanteisiin, jossa minulle esitetään sitaatteja.
"Te elitistiset kusipäät ette ymmärrä yhtään mitään tästä maasta."
Kirjoitan sitaatin, jossa se kaikki lukee,
mutta e-kirjaimen päälle tulee pieni aksenttimerkki.
Silloin mietin, että taisimme todistaa heidän olevan osittain oikeassa.
TEHDÄÄN AMERIKASTA TAAS SUURI!
Yksi asia, jota Trumpia syvästi halveksivat -
eivät ymmärrä, on se hauskanpito, yhteisö ja toveruus.
Ihmiset käyvät esityksissä samalla tavoin kuin vaikka Phishin konserteissa.
Oletteko valmiita tekemään historiaa? Ja saamaan liberaalit itkemään?
En halua unohtaa, missä määrin -
politiikan tarkoituksena on herättää tunteita perusvaiston pohjalta.
USA!
Osana tavoitetta -
on tarjota lukijoille jonkinlainen portaali siitä, miltä tuntuu -
olla Trumpin vaalitilaisuudessa.
Ihannetapauksessa ei kysytä pelkästään,
miltä siinä tilassa tuntuu, vaan mitä se tarkoittaa.
AMERIKAN PUOLESTA -TILAISUUS
Yksi raportoinnin haasteista Madison Square Gardenissa -
oli natsikokouksen haamu saman paikan tilaisuudesta vuonna 1939.
Se on toimittajalle haaste.
"Olen huoneessa, jossa on kymmeniä tuhansia ihmisiä,
jotka nauttivat show'sta."
Jos kirjoitan siitä natsikokouksen yhteydessä,
kutsunko kaikkia natseiksi?
Täällä ei ole mitään haisevia natseja.
Jos en viittaa natsikokoustaustaan,
päästänkö kaikki pälkähästä tässä kontekstissa?
20. helmikuuta 1939 -
saksalais-amerikkalainen Bund, New Yorkin natsimielinen ryhmä,
järjesti tilaisuuden Madison Square Gardenissa.
Sitä mainostettiin mielenosoituksena aidon amerikkalaisuuden puolesta.
Lavan tausta oli koristeltu Yhdysvaltain lipuilla -
ja George Washingtonin jättimäisellä muotokuvalla.
Trumpin tlaisuus ei ollut toisinto vuoden 1939 tapahtumasta.
Historia ei toistu. Kun nativistidemagogi puhuu "sisäisestä vihollisesta" -
ja "maamme verestä, jonka ulkomaalaiset myrkyttävät",
olisi outoa, jos kukaan ei tekisi vertailua."
Se oli iso juttu kodissamme. Meillä ei ollut paljoa rahaa,
mutta New Yorkeria tilattiin silti.
Kuulin ensimmäistä kertaa New Yorkerista Seinfeldissä.
Siinä oli jakso, jossa Elaine ei tajunnut yhtä sarjakuvan teksteistä.
The New Yorkerin sarjakuva. En tajua tätä.
En minäkään.
Ja olet kiinni huumoribisneksen syrjässä!
Vartuin New Jerseyssä ja olin hyvin sinisilmäinen -
kaikesta New Yorkissa.
Kuulin The New Yorkerista ja ymmärsin sen tärkeyden -
The Critic -animaatiosarjan jaksosta.
Te mediasakaalit olette saastainen, lokaa heittävä lauma.
Vihaan teitä kaikkia!
Paitsi teitä hyviä ihmisiä The New Yorkerissa.
Bravo, rouva S.
"Bravo, rouva S."
Muistan miettineeni:
"Se on The New Yorker. Se on tärkeä juttu."
En tiedä, miten kuulin siitä, mutta siinä se on. Yksi instituutioista.
Sama kun kysyttäisiin: "Milloin kuulit Vapaudenpatsaasta?"
Jotkut näistä levyistä ovat todella nostalgisia.
Mutta tämä ei yleensä tule mieleen. Tämä! Japanoise oli minun juttuni lukiossa.
Nyt sitä on vaikea löytää.
Sitten oli se kuuluisa juttu, jossa flexilevyerä poltettiin rannalla.
Aloitin urani musiikkikriitikkona.
Mutta vuonna 2008, kun tulin New Yorkeriin,
minulla ei ollut mitään omaa juttua.
Minun piti vain kirjoittaa kiinnostavia juttuja.
Muistan sen ensimmäisen maanantain,
kun menin toimistoon, joka oli siihen aikaan Times Squarella.
Istuin alas ja mietin: "Voi paska. Mitäs nyt?"
Ainoa tehtäväni on olla kiinnostava.
Se on yksi New Yorkeriin kirjoittamisen eduista.
Lukijakunta on utelias ja valmis menemään sinne, minne heidät viedään.
Tarina voi kertoa mistä vain.
Lukijan kanssa tehdään sopimus.
"Teen tästä hauskaa, joten pysy mukana."
Tänä iltana aion tehdä sitä, mitä teen usein. Menen musiikkiesitykseen.
Käsittelen lehdessä lähinnä -
tiedettä, lääketiedettä ja terveydenhuoltoa.
Tänään työstän avaruuslääketieteen artikkelia Utahissa.
Yhä useammat ihmiset menevät avaruuteen.
Mitä tiedämme siitä, mitä keholle tapahtuu?
Olkainten pitää olla tiukalla.
Yritin keksiä keinon, miten avaruuteen liittyvät terveysongelmat -
tulisivat näkyviksi.
Tykkään miettiä, miten hankalasta aiheesta kertovasta tarinasta -
saadaan houkutteleva lukijalle -
niin että hän oppii näistä asioista melkein vahingossa.
Hiekassa on paljon kosteutta. Siitä syntyy tuo ryppyinen ulkonäkö.
GRAMERCY-TEATTERI
Hei!
The New Yorkeriin kuuluu se,
että voi lähettää jonkun johonkin toiseen maailmaan raportoimaan.
Minulle se tarkoittaa punk rock -nuoruutta.
Se oli ensimmäinen asia, johon rakastuin 14-vuotiaana.
Ajatus siitä, että jos menee oviluukusta, edessä on toinen maailma,
jossa tehdään muita juttuja. Se on huumaava tunne.
Oletteko valmiita bileisiin?
Tykkään siitä, että lehdellä on niin ylevä maine.
Sitä pidetään hienona lehtenä.
Silloin minun on hauskempi -
kirjoittaa Jay-Z:stä, nyrkkeilystä tai kantrimusiikista.
Juttu julkaistaan lehden omalla kirjasintyylillä.
Tavoitteeseen kuuluu miettiä, miten sen hienouden voi säilyttää -
niin, ettei lehti vaikuta liian vanhanaikaiselta.
"Punk opetti minut rakastamaan musiikkia opettamalla minua vihaamaan sitä.
Musiikki voi jakaa ihmiset tai herättää kiintymystä tai inhoa.
Tai halun selvittää, kumpi oli kumpi."
Halusin aina kirjoittaa The New Yorkeriin. -Tämä on mustapapuburgeri.
Ajatus siitä, että syöttää maailmalle ideoita,
ja se muuttaa henkilön tapaa suhtautua johonkin ongelmaan.
Se on hyvin houkuttelevaa.
Täällä on korianteria, tilliä ja persiljaa.
Lääkärin työ on päätyöni.
Olin harjoittelijana New Yorkissa pandemian aikana -
ja kirjoitin raporttisarjan.
MITEN KORONAVIRUS KEHITTYY? DELTA-VARIANTTI ON VAKAVA VAARA
Nyt kun pandemia on laantunut, olen pystynyt laajentamaan aiheita.
"Jäätävä tuuli ulvoi, kun ajoimme karussa maastossa.
Katsoin kaukaisuuteen ja kuvittelin ison alueen koskematonta maata,
jonka Marsiin ensimmäisinä saapuvat löytävät."
Useimmilla The New Yorkerin työntekijöillä on jokin pakkomielle.
Ja se pakkomielle veti minut mukaansa.
12 VIIKKOA JUHLAJULKAISUUN
Olen varmaan katsonut elokuvan päivässä viimeiset 40 vuotta.
Se on tavallaan yksinkertaista.
Kritiikkiin liittyy jotain banaalia.
Katsotaan elokuva ja kirjoitetaan siitä.
ELOKUVAKRIITIKKO
Mutta en koskaan tiedä, mitä aion kirjoittaa.
Hei! Hei, varo!
Kun elokuva alkaa, en tiedä, missä olen.
Elokuva valtaa minut, eikä yleisöä ole olemassa.
En ole olemassa elokuvan aikana.
Mikä paikka tämä on?
En saa tavata häntä.
Kun katson elokuvaa, teen kiivaasti muistiinpanoja.
Siinä ei ole ongelmaa. Ongelma on lukemisessa,
koska ne on kirjoitettu pimeässä.
Kun elokuva on ohi, en todellakaan juttele kenenkään kanssa.
Juoksen teatterista takki pään päällä, jotta ei tarvitse nähdä muita kriitikkoja.
Haluan säilyttää kokemuksen sisälläni. En edes mieti sitä.
Haluan sen työstävän minua.
Sanotaan, että ihmiset, jotka juovat kolme kuppia kahvia päivässä,
elävät kymmenen vuotta pidempään.
Taidan lähestyä kuolemattomuutta juomani kahvimäärän kanssa.
Ilman kahvia mikään ei onnistu.
Kunpa ei koskaan tarvitsisi kirjoittaa negatiivista arvostelua.
Tiedostan aina, että prosessiin liittyy ihmisiä.
Sanon aina, että elokuvan tekeminen vie kaksi vuotta. Katsominen vie kaksi tuntia.
Murskaaminen vie Twitterissä kaksi sekuntia.
Siksi tunnen perustavanlaatuisen tarpeen olla kunnioittava.
"Arvostelun ydin on tunteet ja sielun herääminen.
Siinä kriitikot eivät ota itseään vakavasti. He ottavat taiteen vakavasti."
Siinä oli paljon hyvää. Se on ihan rajalla kymmenen muun tarinan kanssa.
En ole varma… -Tapahtumista.
Olen siinä rajalla, että kannatan sitä.
Vuoden aikana saamme noin 7 000 - 10 000 ehdotusta -
ja julkaisemme viisikymmentä.
Ne tulevat agenteilta ja kustantajilta.
Ne tulevat suoraan kirjoittajilta. Ne voivat tulla mistä vain.
Ilmeisesti sähköpostiosoitteeni on helppo löytää.
On harvinaista, että edes tätä tyyppiä sivuavissa lehdissä on fiktiota.
Olen täysin tietoinen siitä, että osa lukijakunnastamme -
tai tilaajistamme ei lue fiktiota lainkaan.
Selvä. Mutta tiedän myös sen, että osaa heistä se kiinnostaa eniten.
Noin puolitoista vuotta sitten -
David Remnick sanoi minulle: "Satavuotisjuhlan kunniaksi -
voisimme tehdä fiktiokokoelman. Vaikka novelleja. Mitä ehdottaisit?"
The New Yorkerin aikana on julkaistu yli 13 000 tarinaa.
Tämä kirja sisältää 78 tarinaa.
EB White, Dorothy Parker.
John Updike, Philip Roth.
JD Salinger, Jamaika Kincaid.
Lista vain jatkuu. Voisin lukea minkä tahansa nimen listalta,
eikä se herättäisi reaktiota.
David Foster Wallace, Eudora Welty. -Shirley Jackson.
Jhumpa Lahiri. -Vladimir Nabokov, Saul Bellow.
Haruki Murakami. -Annie Proulx, George Saunders.
Se henkilö, jonka töitä esittelemme tulevassa vuosipäivälehdessämme,
on Chimamanda Ngozi Adichie.
"Olen aina halunnut tulla tunnetuksi. Oikeasti toisen ihmisen tuntemaksi."
The New Yorkerin satavuotisjuhlan kunniaksi -
he julkaisevat otteen uudesta Dream Count -romaanistani.
"Sulkutilan aikana aloin seuloa elämääni -
ja antaa nimiä asioille, joita ei ollut aikoihin nimetty."
Fiktio on loistokkain muoto kaikista taidelajeista.
En ole puolueellinen.
"Mutta mitä…?"
Kirjallisuuden ansiosta tiedämme, että näkökulmia on useita.
Mielikuvituksellista loikkaamista jonkun toisen kokemukseen,
koska se vain…
Joskus tuntuu, että tässä maailmassa on jotain apokalyptistä,
ja kirjallisuudesta välittyy pieni toivon säde.
Fiktion kirjoittaminen on elämäni rakkaus. Se antaa minulle merkityksen. Se on…
Sen takia olen täällä.
Kun tulin Yhdysvaltoihin, hyvin pian kävi ilmi,
että The New Yorker oli se tavoiteltu julkaisukohde.
The New Yorker on The New Yorker.
The New Yorker tietää että se on The New Yorker.
Joten…
The New Yorkeria syytetään elitismistä.
Minusta elitistisiä asioita kuvaava keskustelu -
nojautuu eräänlaiseen anti-intellektualismiin,
joka pyyhkäisee koko maan yli.
Se on huono asia tälle maalle ja meille.
Väitämmekö, että se on niin elitistinen,
ettei siihen pitäisi kirjoittaa taiteesta, kirjallisuudesta ja politiikasta -
monitahoisella ja harkitsevalla tavalla?
Jos se on elitismiä, tarvitsemme lisää. Sitä tarvitaan lisää.
NEW YORKERIN ENTINEN TOIMISTO 1987
Hei, Bruce.
Olen ollut täällä 46 vuotta.
Se on pitkä aika, muttei tarpeeksi.
Mikä sinun työsi on?
Jos tulee sähkökatko tai ilmastointi pysähtyy, minä hoidan sen.
Jos joku tarvitsee paperia tai tulostimen, minä hoidan ne.
Jos joku tarvitsee tietokoneen, hoidan senkin.
Minä olen tuossa.
Minulla on pitkät mustat hiukset.
Aloitimme 25 West 43rd:stä. Se oli ensimmäinen.
Siellä oli vanhan ajan tunnelma. 1950-luvun ajalta.
Siellä oli vanha herrasmiesporukka.
Seinät olivat tahriintuneet tupakansavusta.
Kun istui sohvaan, siitä pelmahti pölypilvi.
Kun muutimme ensimmäisen kerran, näimme, mitä kellarissa oli.
Näimme vanhoja papereita ja materiaaleja,
vanhoja tekstivedoksia ja vanhoja fiktiotekstejä.
Ihan kuin maailma olisi unohtanut, että ihmiset olivat työstäneet niitä,
mutta työ oli nyt tässä.
Aloin vain haalia poisheitettävää materiaalia, jonka halusin säilyttää.
En ole hamsteri. En halunnut niistä eroon, koska minusta täällä oli historiaa.
Tämä on toimituksen ensimmäinen laskukone. Se on periaatteessa Buick.
Nämä ovat New Yorker -kirjoittajien ensipainoksia.
Nämä ovat piirroksia, joita lisättiin sivuille.
Taideteoksia, joita taiteilijat tekivät.
Yksityiskohdat ja työn jälki ovat todella hienoja.
No niin.
Olen työskennellyt neljän päätoimittajan kanssa viidestä.
Mutta en Rossin kanssa.
1950-LUKU
Toisen maailmansodan jälkeen The New Yorker astui uuteen aikakauteen.
Kunnianhimoinen perustaja, Harold Ross, menehtyi keuhkosyöpään -
oltuaan 26 vuotta johdossa.
Tilalle tuli apulaisjohtaja William Shawn.
Vaikka Shawn oli tuskallisen ujo, hän oli peloton päätoimittajana.
Jotkut työntekijät kutsuivat häntä Rautahiireksi.
Hän kehotti lehteä kertomaan kiistanalaisia tarinoita,
jotka asettuivat vaikutusvaltaa vastaan.
Eräänä päivänä vuonna 1958 Shawn sai ehdotuksen -
palkitulta kirjailijalta ja biologilta nimeltä Rachel Carson.
Tämä selvittäisi, miksi tuhannet linnut kuolivat -
hyönteismyrkky DDT:n ruiskutuksen jälkeen.
Tuolloin DDT:tä ruiskutettiin umpimähkäisesti -
kasveille, nurmikoille ja jopa sisätiloissa.
Sen valmistajat väittivät, että se oli turvallinen.
Mutta Carson halusi tutkia asiaa.
Shawnin tuella hän alkoi tehdä kenttätutkimuksia,
haastatella asiantuntijoita -
ja syventyä monimutkaiseen tieteeseen.
Samaan aikaan Carson piti salaisuuden muulta maailmalta.
Hän oli kuolemassa rintasyöpään.
Leikkauksien ja kivuliaiden hoitojen takia hän oli välillä pyörätuolissa.
Mutta hän jatkoi työtään.
Neljän vuoden jälkeen hän toimitti luonnoksen Shawnille.
Kun Äänetön kevät julkaistiin kolmiosaisena sarjana,
Carsonin proosa muutti tieteen kirjallisuudeksi.
"Yhä isommilla alueilla Yhdysvalloista", hän kirjoitti.
"Kevät saapuu nyt ilman ennusmerkkejä lintujen paluusta.
Ja varhaiset aamut, jotka kerran olivat linnunlaulun täyttämät,
ovat oudon hiljaisia."
Se julkaistiin kirjana ja siitä tuli heti bestseller.
Se herätti keskustelun kemikaalien vaarasta -
ihmisille ja eläimille.
Oletteko pyytänyt maatalousministeriötä tutkimaan tätä?
Olen. Ja sitä tutkitaan jo.
Erityisesti nyt Carsonin kirjan jälkeen. He tutkivat sitä.
Se herätti myös vastareaktion.
Isot kemikaaliyhtiöt hyökkäsivät Carsonin kimppuun.
Rachel Carsonin kirjan suurimmat väitteet -
vääristelevät faktoja törkeästi.
Carson, jolla oli peruukki ja pahoja kävelyvaikeuksia,
puolusti työtään kongressin ja lehdistön edessä.
Ellei kemikaalien käyttöä kontrolloida,
olemme varmasti matkalla kohti katastrofia.
Jotkut yhtiöt uhkasivat haastaa The New Yorkerin. Shawn ei perääntynyt.
Carson menehtyi, kun kirjan julkaisusta oli alle kaksi vuotta.
Vaikka hän ehti menehtyä,
hänen työnsä myötävaikutti puhtaan ilman lakiin,
puhtaan veden lakiin -
sekä modernin ympäristöliikkeen syntyyn.
Vuosia myöhemmin -
Shawn kuvaili lehden yksinkertaista filosofiaa tällä tavalla.
Sanomme, mitä ajattelemme asioista.
Uskoimme tähän vilpittömästi.
Jos uskomme tähän, meidän pitäisi sanoa se.
ÄÄNESTÄKÄÄ
VAALI-ILTA 5. MARRASKUUTA 2024
Hei, Valerie.
Voisitko lähettää Harrisin kampanjajutun Puerto Ricon äänestysprosentista?
Lähetän sen heti. -Kiitos.
En halunnut häiritä sinua…
No niin! Nyt juotetaan porukka humalaan.
Hei. -Miten menee?
Ihan hyvin.
Dearbornissa on vähän hankalaa, koska olutta ei tahdo löytyä,
mutta vesipiippuja on.
Ethän vain ryyppää liian aikaisin?
Sanon vain hypoteettisesti. -Selvä. Mistä siellä puhutaan?
Kukaan ei tiedä mitään.
Olemme valmistautuneet.
Meillä on live-blogi ja paljon ihmisiä kaikkialla.
Mutta se, mitä emme tiedä, on ratkaiseva hetki historiassa.
Emme tiedä, mitä tapahtuu. Emme ainakaan tähän aikaan.
Jos Harris voittaa, saimme tämän Kadir Nelsonilta.
Takkiin on kirjoitettu Obama, Shirley Chisholm,
Martin Luther King Jr., Marshall ja Douglass.
Monenlaisia hahmoja, jotka kaiketi kaikuvat -
tietyssä historian kehityksessä.
Trumpin kohdalla tunnelma on erilainen.
Hulk Hogan asettaa hänet virkaan.
Ja…
Tässä on uskomattoman hilpeä sketsi.
Elon Musk ryntää Oval Officeen.
Ja tässä on yksi.
"Ota yksi tabletti suun kautta kerran päivässä neljän vuoden ajan."
Äänimäärä näkyy tässä.
Donald Trumpilla on 90 valitsijaääntä.
Kamala Harrisilla on 27 valitsijaääntä.
Florida ei nyt toteudu. Onko se jo tiedossa?
Trump johtaa.
En tiedä, olisiko ihme,
jos Harris voittaisi tässä vaiheessa, mutta hän olisi…
Hän on tehnyt pari touchdownia.
ÄÄNESTYSPAIKAT OVAT KIINNI
Trumpin ennustetaan voittavan Michiganissa.
NBC:n uutisten mukaan Trump voitti Wisconsinissa.
Donald Trump voittaa Pennsylvanian osavaltiossa.
Selvä, työstetään sitä. Kiitos.
En odottanut tällaista.
Mutta Daniel valitsi tämän.
Sitä on vaikea uskoa,
mutta emme voi muokata todellisuutta. Voimme vain heijastaa sitä.
…Carolina. Demografisesti ne ovat samanlaisia. Voi sanoa…
"Kun ne kymmenet miljoonat Trumpin paluuta pelänneet -
nousevat synkkyyden sohvalta,
on aika miettiä, mitä pitää tehdä.
Yksi autoritaarisen vallan alla elämisen vaaroista on se,
että johtaja pyrkii viemään ihmisiltä voimat.
Tappiomieliala ottaa vallan."
Nyt toisella kertaa pelkään, että ihmiset tuntevat jääneensä tappiolle.
Minusta kukaan tätä työtä tekevä -
eikä etenkään vielä tärkeämpää työtä tekevä kansalainen ei voi antautua sille.
Epätoivo on anteeksiantamaton synti. Joten ei.
Ei!
Se ei ole…
Se on kiellettyä.
Seuraamme pian virkaanasettajaisia,
kun presidentti yrittää muuttaa koko maailman.
IN HOUSE -TOIMITTAJA
Kaikki muu tuntuu -
tavallaan merkityksettömältä.
Se kertoo todella paljon siitä, mitä tapahtuu muissa maissa.
Niin.
Jon Lee.
Mitä kuuluu? -Mitä itsellesi?
Siitä on liian kauan. -Niin on.
En ole lukenut Etelä-Amerikasta, mutta kai luen kohta.
Niin. Meillä on luonnos, ja teen vielä lisäyksiä. Se kertoo Mileistä.
Niin. -Hullu tyyppi.
Millainen hän oli?
26 vuoden aikana, kun olen ollut The New Yorkerissa,
olen ollut sotamies tai yksi niistä.
Olen ollut mukana monessa konfliktissa.
Afganistanissa, Irakissa, Libyassa ja Syyriassa.
Isäni oli diplomaatti.
Kasvoin yhdeksässä maassa. Aika monta rajua paikkaa.
Se johdatti minut journalismiin. Halusin elää oman aikani historiaa.
OOPIUMSOTA
KUNINKAIDEN KUNINGAS
Mitä aiot tehdä seuraavaksi? Siellä on…
Pakko sanoa, että tämä tilanne on…
Perseestä.
Meidän pitää kattaa koko maailma ja valita oikeat kohteet.
Kerro, mitä mietit.
New Yorkerilla ei ole New York Timesin kaltaista budjettia.
Budjetti ja henkilökunta ovat pienemmät. David on kannustanut meitä -
lähtemään kentälle ja todistamaan historiaa omin silmin.
DAMASKOS, SYYRIA
Diktaattori Bashar al-Assad pakeni Syyriasta,
kun kapinalliset saapuivat -
ja päättivät suvun 54 vuotta kestäneen valtakauden.
"Kaksi päivää sen jälkeen kun Bashar al-Assad pakeni palatsistaan,
tulin Damaskokseen todistamaan perusteellisen tilinteon alkua.
Pitkään kestänyt sisäinen väkivalta oli yhtäkkiä vaihtunut -
kireän surrealistiseen rauhaan."
Kun kerron tarinan, haluan haistaa, tuntea ja maistaa sen.
Ja välittää sen lukijalle. Tykkään sellaisesta raportoinnista.
Al-salamu alaikum.
"Yhtenä iltapäivänä kävin yhdessä Assadin pahamaineisimmista vankiloista."
"Kaipaan sinua, rakkaani."
Tapasimme nuoren miehen, joka oli 15 kuukautta tiedusteluvankilassa.
Hän näytti meille yhden kauheimmista kokemuksistaan.
"Vartijat ei yrittäneet peitellä pahoinpitelyjä.
Löysin ison kasan valokuvia, joita vangit ottivat kuulustelun jälkeen.
Monille se oli luultavasti viimeinen kuva ennen kuolemaa."
Yhteiskunnan hajottaminen ei ole vaikeaa, jos sen päättää tehdä.
KAHDEKSAN VIIKKOA JUHLAJULKAISUUN
Mitä mieltä olet, jos eri taiteilijat piirtävät erilaisia satasia?
Vai haluatko pelkän Eustacen? Ehkä tämä on parempi.
Haluan sanoa, että rakastan tätä sarjaa.
Eustace kehdosta hautaan. -Niin.
Jotta voi ymmärtää The New Yorkeria, pitää nähdä,
että menneisyyden ja nykyisyyden välillä on aina jännitteitä.
Lehti on ajan tasalla tämän hetken tapahtumista,
mutta itse lehti ei ole muuttunut visuaalisesti paljoakaan vuodesta 1925.
Muistan, kun tulin tänne, halusin ottaa käyttöön erikorkeuksiset numerot.
Se tarkoittaa esimerkiksi sitä,
että kun julkaisee numeron 1926, yhdeksän laskeutuu hieman alaspäin.
Ne ovat eri tasolla, joten ulkonäko on elegantimpi.
Kesti viikkoja vakuuttaa johtoporras siitä,
että se oli hyvä muutos.
No nyt!
Olet nähnyt näistä jo suuren osan. Jospa aloitetaan tästä alusta.
Lehdellä on tyyliopas kaikenlaisista asioista.
Missä ja milloin diereesia käytetään, ja miten pilkkuja käytetään.
Siinä on myös toisinaan erikoiset kirjoitusasumme.
Istukaa.
Nyt kun satavuotisjuhla lähestyy, tuntui hyvältä idealta avata keskustelu -
asioista, jotka ovat kasaantuneet siimajalan tavoin laivan kylkeen.
Mitä ovat ne asiat, jotka olemme salaa hyväksyneet perinteeksi?
Ja joita ehkä voisi harkita uudelleen.
Yksi usein esiintuleva on teenager.
Niin. -Siinä käytettävä viiva.
Numeroiden kirjoittaminen.
Internet-sanan kirjoittaminen isolla.
Olemme poikkeus, joten näytämme vanhanaikaisilta.
Aihe, joka on ollut esillä jo vuosikymmeniä, on seuraava.
"Pelkään, etten voi kirjoittaa omalla äänelläni."
Olen joskus harvoin kokenut sen huonojen kirjoittajien takia.
Tämä oli The New York Timesin etusivulla. He eivät voineet vastustaa.
Miksi se on tässä? En osaa sanoa. Ehkä oli vain hiljainen uutispäivä.
Omassa päässäni The New Yorker on yhä -
kunnioitusta herättävä, vaikeaselkoinen instituutio.
Vaikka olen kirjoittanut siihen, totean yhä: "Ai minäkö? Kiitos."
Kun näkee nimensä New Yorker -fontilla,
ego nousee hurjasti.
Sanoisin, että olin enemmän innoissaan siitä -
kuin voisin olla Oscar-palkinnon voittamisesta.
Tosin en ole voittanut Oscaria, joten ehkä palaan vielä asiaan.
Minulle oli suuri kunnia, kun pääsin siihen lehteen.
Nämä kirjoittajat ovat eturintamassa -
ajattelun ja kirjallisuuden saralla kulttuurissamme.
Ja naurattaa, koska en voi uskoa, että siinä on kirjoitukseni -
urheiluselostaja Marv Albertista. Se oli ensimmäinen kirjoitukseni New Yorkerissa.
Kuin olisin voittanut Make-A-Wishin. "Julkaisemme kirjoituksesi."
"Ehkä olen hyvin sairas eikä kukaan kerro minulle."
Käyn kitaratunnilla joka sunnuntai.
Olen tosi surkea siinä, mutta ei se haittaa.
Se on täydellinen pakokeino. Se ei ole kirjoittamista eikä lukemista.
Se ei ole päätoimittajan työtä.
Se on minulle lomaa.
"TÄMÄ LIENEE JONKINLAINEN HERÄTYS."
Isäni oli hammaslääkäri. Hänellä oli pieni vastaanotto New Jerseyssä -
ja hän sairastui viisikymppisenä.
Hän sairastui Parkinsonin tautiin eikä pystynyt jatkamaan töissä.
Äitini Barbara -
valitettavasti sairastui hyvin nuorena MS-tautiin.
Hyvin pian minulla oli kaksi sairasta vanhempaa.
Kaipaan heitä.
Niin. Rakastan tuota kuvaa.
Minulla on ollut uskomatonta tuuria ja uskomattoman huonoa onnea.
Minusta se on osa ihmisyyttä, jos on onnekas.
Ammatillisesti jumalat ovat kohdelleet minua hyvin.
Vanhempani olivat invalideja,
ja nuorin tyttäremme on syvästi autistinen,
ja…
Se väistämättä muokkaa edessäsi istuvaa ihmistä.
Miten se vaikuttaa lehden kannalta?
Ei ole epäilystäkään siitä, että se on muokannut temperamenttiani.
Haluan, että The New Yorkerissa on kaksi asiaa.
Sen pitää olla upea.
Sen pitää olla ihmisläheinen.
1960-LUKU
Noin neljä vuosikymmentä perustamisensa jälkeen -
The New Yorker julkaisi erilaisia mielipiteitä.
Se onnistui silti sivuuttamaan yli miljoona newyorkilaista,
jotka elivät arvostettujen kirjoittajien ja toimittajien rinnalla.
Lehti oli julkaissut joitakin Langston Hughesin tekstejä -
ja yhden Ann Petryn tarinan. Mutta suurimmaksi osaksi -
lehdessä näkyvät mustat ihmiset olivat palvelijoita,
laukunkantajia -
ja rasistisia karikatyyrejä.
Vuonna 1961 -
kansalaisoikeusliike oli pääsemässä vauhtiin.
The New Yorkerin päätoimittaja William Shawn pyysi -
James Baldwinia kirjoittamaan jotain lehteä varten.
Koko tasavalta haluaa kaikin tavoin opettaa halveksimaan omaa itseään.
Baldwinin rotua käsittelevä kirjoitus on yksi kaikkien aikojen vaikuttavimmista.
Se oli kirpaiseva ja järkyttävän rehellinen.
Hän kirjoitti: "14-vuotiaana pelkäsin ensimmäistä kertaa elämässäni.
Pelkäsin sisälläni olevaa pahaa ja pelkäsin ulkopuolista pahaa."
Essee käsitteli tapaamista Elijah Muhammadin kanssa.
Tämä johti mustien nationalistista NOI-järjestöä.
Kaukasialaiset…
Heidän oikea nimensä on paholainen.
Baldwin tutki raivon, ylpeyden ja tuskan monimutkaista pyörrettä,
jonka hän koki mustana miehenä.
Hän kohtasi suoraan lehden enimmäkseen valkoiset lukijat.
Hän kirjoitti: "Tämän maan mustaihoisten kokemaa julmuutta -
ei voi mitenkään liioitella,
vaikka valkoiset eivät haluaisikaan kuulla sitä."
Reaktio oli räjähdysmäinen.
Ylistyskirjeitä virtasi.
SUURENMOISTA
Yksi kirjoittaja pettyi siihen, että essee sijoitettiin viskimainoksen viereen,
jossa oli rasistinen asetelma.
Baldwinin artikkeli muodosti perustan hänen The Fire Next Time -kirjalleen.
Se sinkosi hänet maanlaajuiseen valokeilaan -
ja teki hänestä johtavan hahmon taistelussa rodullisen oikeuden puolesta.
"22 vuotta sitten, kun olin 14-vuotias,
sain James Baldwinin toisen esseekokoelman,
Nobody Knows My Name.
Kirjan suojakannessa on valokuva Baldwinista -
valkoisessa t-paidassa, kun hän seisoo rauniokasassa tyhjällä tontilla.
En ollut nähnyt kuvaa kaltaisestani mustasta pojasta.
Baldwin näytti siltä kuin hän olisi poseerannut entisellä kotiseudullani.
Itse asiassa aloin teeskennellä, että Baldwinin kuva oli minun kuvani.
Ja että kirjan sisältö oli kuvaus elämästä, jonka olin halunnut."
Tutustuin The New Yorkeriin homomentorini kautta.
Hän tilasi sen minulle.
IN HOUSE -TOIMITTAJA
Odotin lehteä aina.
Siinä ei ollut pelkästään kertomuksia rakkaasta kaupungista,
vaan myös minulle tuntemattomasta maailmasta. Jäin koukkuun.
Siinä oli jotain juuri minua varten.
Ja…
Sellainen kokemus on nuorelle ainutlaatuinen.
Kun näen nimeni The New Yorkerissa, siitä tulee huumaava olo.
Yhtäkkiä näyttää -
kaikkien rakastamiensa ihmisten kieleltä.
Olin koukussa.
Käyn parissa, ehkä kolmessa taidenäyttelyssä joka viikko.
Tämä on Bowery.
Rakastan näitä…
Lapsihahmoja.
Rakastan taiteessa ja taiteen tekemisessä henkistä villiyttä ja yllätyksellisyyttä.
Se vaatii optimismia -
maailman tapahtumista ja katastrofeista huolimatta,
jotta ihmisen henkisyys säilyy.
Kaikkialla kaupungissa -
on kauneutta.
Jos vain kiinnittää huomiota ja osaa etsiä.
SATAVUOTISTAIDENÄYTTELY
Tässä on kaunis Sempé. Tämä on signeerattu.
Lehden satavuotisjuhlan kunniaksi -
ripustamme alkuperäistä taidetta,
jota on ollut yli sadassa kannessa,
koska haluamme näyttää, miten taiteilijat -
hyödyntävät sitä, mitä on ilmassa -
tai vangitsevat ne hetket, jolloin ne tapahtuvat.
Tässä on Kadir Nelsonin teos. Se on öljymaalaus.
Hän teki tämän koronan aikana.
Parhaat kuvat -
toimivat lähtökohtana lukijan tunteille.
Niin kävi 9/11-kuvan kanssa.
Olin mieheni kanssa.
Olimme menossa äänestämään.
Heti kun astuimme ulos, näimme ihmisten juoksevan ohitsemme.
He olivat valkoisen tuhkan peitossa.
Sitten näimme, kun toinen torni tuli alas aivan silmiemme edessä.
Assistenttini sanoi: "Oi, Françoise, toimistosta soitettiin.
David Remnick haluaa jutella kanssasi uudesta kannesta."
Puhuin toiselle äidille.
"Minun pitää mennä toimistolle valitsemaan lehden kansi."
Ystäväni Elise, joka myös oli äiti,
reagoi välittömästi: "Kansiko? Lehden kansi?
Minä sanon, mitä teet. Älä tee mitään! Ei mitään kantta!"
Se resonoi minuun.
Olen naimisissa taitelija Art Spiegelmanin kanssa.
Hän sanoi: "Tee mustaa mustaa vasten.
Tee mustat tornit mustalle pohjalle."
Menin toimistolle. Istuin tietokoneen ääreen ja piirsin sen.
Ja heti kun näin sen, tajusin, että siinä on vastaus.
Halusin näyttää menetetyn osoittamalla sen puuttumisen.
NELJÄ VIIKKOA JUHLAJULKAISUUN
Juhlavuoden kansikuvaksi keksimme idean, joka voi toimia.
Ainoa tapa näyttää tämä on tehdä se -
malliversion kanssa.
Ilmankos haistan kumiliiman. -Aivan. Tiedän, että sanoit…
Minun aikanani nuoret päihtyivät siitä.
Ehdotan sinulle…
Ei kannata päihtyä kumiliimasta.
Käytämme alkuperäista Eustacea kannessa ja sitten variaatiota siitä.
Sitten tulee vielä toinen variaatio.
Se on monimutkaisempaa tuotannon kannalta, mutta…
Se ei ole minun ongelmani, vaan sinun.
Sopii. Tehdään se. Se on… -Kyllä!
Miksi olet noin…? Hieno sommitelma.
Tämä on aika hauska.
Eikö olekin kiva? -Se ei ollut sitä, mitä odotin.
MONTECITO, KALIFORNIA
Jotkut luulevat, että julkkisjournalismi on kevytmielistä.
Se ei ole sotaraportointia.
Minulle se, miten kulttuuria tehdään,
myytit, jotka haluamme kertoa itsestämme,
ja se, miten taiteilijat etenevät,
ovat universaaleja ja mielenkiintoista tarinoita.
Tykkään miettiä sellaisia asioita.
No niin.
Joidenkin mielestä lehti loi "profiilin". Sitä käytettiin kuvaamaan -
tätä erityistä kirjoitustapaa, jossa toimittaja ja aihe ovat kasvokkain,
ja jossa sivulle luodaan minidokumentti heidän yhteisestä ajastaan.
Muistan, kun David lähetti tekstiviestin. Siinä luki: "Käykö Carol Burnett?"
Ainoa vastaus siihen on "kyllä, huutomerkki".
Hän on yksi hauskimmista naisista koskaan.
Tervetuloa, huikean hauska Carol Burnett!
Carol Burnett on ensinnäkin ikoni.
Mitä teet, kun rentoudut hiukset hulmuten?
Jos ne hulmuavat. -Otan ne pois.
Komedia-alan ja viihdealan naiset ovat kiinnostavia.
Naiset, jotka rakentavat täysin uutta aluetta.
Carol on kaikkea sitä.
Kiva nähdä sinua. -Mukava nähdä.
Carol, panen tämän päälle. Tallennus lähtee käyntiin.
Selvä. -Hyvä on.
Olemme Lucky'sissa.
Kuinka usein käyt täällä? -Kerran viikossa.
Kun alkaa kirjoittaa henkilökuvaa, tulee luettua lähes kaikki haastattelut.
Joskus myös muistelmat. Sillä tavalla -
löytää anekdootteja ja lainauksia, joita on toistettu tuhansia kertoja.
Yritän aina keksiä jatkokysymyksiä sellaisiin asioihin.
Pyrin työntämään ihmisiä pois mukavuusalueelta ja urista.
Kävitkö ikinä psykoanalyytikon luona?
En.
Vain kerran, kun tyttäreni oli huumeissa.
Niin.
Ei voi miettiä, tykkääkö henkilö siitä.
Mentorini ovat aina opettaneet:
"Jos luulet heidän tykkäävän siitä, haukut väärää puuta."
Sitä toivoo, että he ovat samaa mieltä. -Naisena…
En voisi olla Jackie Gleason tai Sid Caesar.
He sanoisivat: "Tämä on surkea. Korjaa se."
Minä sanoisin: "Voisitteko tulla avuksi? En tee tätä oikein."
Naisen metkut.
Se oli tapa välttää hankalan maine.
Mikä olisi ollut pahinta, jos sinua olisi nimitelty? Olisitko vain…?
En halunnut sellaista mainetta.
Iso osa haastattelutyöstä on kuuntelua.
Pitää kuunnella sanoja sanojen alla. Mitä he yrittävät sanoa oikeasti?
Mikä heitä mietityttää?
Oliko äitisi mielestäsi todella nokkela ja fiksu?
Hän oli hyvin fiksu ja nokkela.
Ja hyvin surullinen.
Hänellä oli monenlaisia haaveita.
Mikään niistä ei toteutunut.
Minusta kirjoitusprosessi on kaikkein vaikein vaihe.
Minulla ei ole ystäviä tai kollegoita, jotka istuvat siellä -
koko ajan ja hokevat: "Rakastan tätä! Elän elämäni parasta aikaa."
Pelkään näyttäväni Carrie Bradshaw'lta.
"Ei voi kuin ihmetellä.
Onko Carol Burnett hauskin nainen koskaan?"
Pitäisi olla tupakka, jos haluan näyttää aidolta.
Carrie kantaa The New Yorkeria mukanaan.
Elokuvassa hänen kirjansa saa huonon arvostelun.
"Ennen kuin lahjakas Bradshaw oppii ymmärtämään paremmin -
avioelämän monimutkaisuutta,
hänen olisi parempi tutkia hiljaisuuden lupausta."
Vau, se kirpaisi varmasti.
Mad Menissä oli paljon sen ajan aikakauslehtiä.
Oli Life ja Time.
Newsweek ja The New Yorker.
Se oli aikakauslehtien kulta-aikaa.
Se, että lehtiä pidetään kädessä ja kannetaan -
kassissa tai repussa, on mennyttä aikaa.
En enää näe kovin monen lukevan junassa. Näen vain ihmisiä puhelimillaan.
Ehkä he lukevat New Yorkeria. Se on järkyttävää.
Lehtien ihme on jäänyt varjoon digiaikakaudella.
Nyt selataan vain ikäviä uutisia. Enää ei ole -
fyysistä alkua ja loppua. Ikävien uutisten selaaminen ei lopu.
En keksinyt nettiä. Jos olisin keksinyt, sillä olisi loppu.
TARINOITA NEW YORKERISTA
Tämä on hyvin jännittävä tapahtuma Film Forumissa.
New Yorkerin juhlavuoden kunniaksi esitetään elokuvia,
jotka liittyvät New Yorkeriin.
Sarjaan kuuluu Brokeback Mountain, joka oli novelli The New Yorkerissa.
Addams Family II perustuu Charles Addamsin sarjakuviin.
Olemisen sietämätön keveys perustuu Milan Kunderan tarinaan.
Adaptation - minun versioni, jossa on New Yorkerin toimittaja Susan Orlean.
Toinen New Yorkeriin liittyvä elokuva on Wes Andersonin The French Dispatch,
jossa oikeat New Yorkerin toimittajat muuttuvat fiktiivisiksi hahmoiksi.
Bill Murrayn hahmo näyttelee versiota Harold Rossista,
lehden perustajatoimittajasta.
Viesti esimieheltä. Lehdistötilaisuus tunnin päästä.
Saat potkut.
Tänään esitetään Kylmäverisesti, joka perustuu Truman Capoten teokseen.
On hyvin vaikea kuvitella, miten paljon Truman Capoten teos -
vaikutti New Yorkeriin ja USA:n kirjalliseen elämään.
Truman Capote keksi oikean rikoskirjoitustavan korkeimmalla tasolla.
Vuonna 1965 -
The New Yorker julkaisi neliosaisen jymymenestyssarjan,
josta syntyi menestyskirja ja hittielokuva.
Kylmäverisesti.
Se olisi yksi lehden tunnetuimmista teksteistä.
Mutta myös yksi kiistanalaisimmista.
Kirjailija Truman Capote -
oli palkattu The New Yorkeriin 17-vuotiaana -
hakemaan kahvia ja hoitamaan asioita.
Hänet tunnettiin töissä kiehtovista juoruistaan ja huonosta käytöksestään.
Hän sai potkut, kun hän esitti kirjoittajaa -
ja loukkasi runoilija Robert Frostia.
William Shawn oli vaikuttunut hänen kirjoitustyylistään.
Vuosia myöhemmin, kun Capote esitti tarinan -
kauheasta murhasta Kansasin maalaistalossa,
Shawn tuli tueksi.
Kutsun tätä uutta seikkailua ja kokeilua tietokirjalliseksi romaaniksi.
Tietokirjallinen romaani on genre,
joka syntyy journalismin ja fiktiivisen tekniikan synteesistä.
Capote väitti yhdistävänsä journalismin täsmällisyyden -
ja fiktion kerronnallisen tyylin,
kuten John Hersey oli tehnyt Hiroshiman kanssa vuosia sitten.
Pian julkaisun ilmestyttyä -
jotkut kriitikot alkoivat kyseenalaistaa Capoten kerronnan.
Paikallinen kriitikko sanoi: "Capote on aina ollut fiktiota.
Hän on yhä fiktiokirjailija."
He epäilivät hänen muistaneen pitkät keskustelut,
joita hän siteerasi sanasta sanaan ilman muistiinpanoja.
Minulla on kuuloversio valokuvamuistista.
William Shawn oli ilmaissut huolensa muokkausprosessin aikana.
Kohdassa, jossa kuvailtiin myöhemmin tapettavien hahmojen keskustelua,
oli Shawnin merkintä. "Mistä tiedät? Eikö ole todistajia? Yleinen ongelma."
Hyvä herra.
Capote kohtasi kysymyksiä työstään vuosikymmenten ajan.
Keskeinen kysymys on, pitäisikö näitä juttuja lukea fiktiona vai ei.
Keksit keinon tehdä sen molemmilla tavoilla.
Kukaan ei tiedä, miten suhtautua.
Tarkoitatko, että otan jotain tosiasioita ja teen niistä fiktiota?
Koska en tee niin. En tee siitä millään tavalla fiktiota.
Capote myönsi lopulta, että hän keksi viimeisen kohtauksen.
Hautausmaakeskustelun etsivän ja murhatun tytön parhaan ystävän välillä.
Shawn kertoi myöhemmin katuvansa sarjan julkaisemista.
Seuraavien vuosikymmenten aikana lehti kehitti faktantarkistusprosessiaan,
jotta vastaava ei enää toistuisi.
SURULLINEN PIENI FAKTA
Selvä. Siis teloituspäivän aamuna -
kaksi teistä vietäisiin pidätysselliin lähelle kuolinkammiota. Onko niin?
Kutsuitte kirjailija Jon Leen teelle.
Oliko se kahvia vai teetä?
Faktantarkistusosastolla on 29 henkilöä, minä mukaan lukien.
Emme tarkista vain nimiä ja päivämääriä, mutta sellainen on todella tärkeää.
Tavallaan tuuraamme lukijaa.
Mietimme aina tarinan taustalla olevaa kontekstia.
Ericalla ei ollut hampaita.
Oletan, että se johtui hammasongelmista vankilassa.
Kaikki voi olla ihan oikein, mutta se voi tuntua epäreilulta.
Teksti tulostetaan.
Siten alleviivataan kaikki, mikä voi olla faktaa.
Lopulta lähes jokainen sana.
Joskus verbit, kuten "on", eivät ehkä ole tarkistettavissa.
Sitten mietitään: "Onko hän vielä elossa?"
Sitten se voi olla "oli".
Sen jälkeen jatketaan teemoihin ja lähteisiin.
Haluan varmistaa, että se menee oikein, kun vastataan puhelimeen.
Siinä sanotaan: "Sparks Steakhouse, miten voin auttaa?"
Kuulostaako hyvältä?
Tarkistamme kaiken lehdessä julkaistavan. Kannet, sarjakuvat, runot, fiktiotarinat.
Kyllä, sarjakuvatkin tarkistetaan.
Meillä oli sarjakuva, jossa oli pingviini.
Kuvatekstissä luki jotain tällaista: "Suosimme termiä "arktis-amerikkalaiset."
Jotkut reagoivat oikeutetusti.
"Arktiksella ei ole pingviinejä. Niitä on Antarktiksella."
Vitsi on pilalla, jos Arktiksella ei ole pingviinejä.
Yhteen kanteen pääsi minun käsistäni virhe suureksi häpeäksi.
Siinä on hot dog -myyjä, joka makaa rannalla.
Päätin tarkistaa, onko varjo sateenvarjon alla uskottava.
"Kyllä, se on uskottava, ja olen käyttänyt -
kaikki faktantarkistuskykyni."
Selvä. Kaikki kunnossa. Julkaisemme sen. Siinä on kaksi oikeaa jalkaa.
Pahempi kuin kaksi vasenta. Siitä olisi voinut vitsailla.
En vain huomannut.
Hirveää!
Ihmiset tykkäävät saada faktantarkistajat kiinni.
Kuulemme usein saman lauseen.
"En uskonut, että New Yorkerin kerskuttu faktantarkistusosasto -
vajoaisi näin alas."
En ole koskaan nähnyt sitä adjektiivia missään muualla.
Vain kirjeessä, jossa valitetaan virheestä.
Kuka käyttää sanaa "kerskuttu"?
Mouaz kertoi Jon Leelle, että hallinnon agentti -
oli tappanut perheensä kyyhkyset.
Tämä työ vaatii paksua nahkaa.
Pitää kestää ihmisiä, jotka eivät ole tyytyväisiä.
Heillä on usein hyvä syy olla tyytymättömiä.
He ovat edustettuina, ehkä epäsuotuisassa valossa, koko maan lehdessä.
Sanoit, että jos ihmiset tulevat puhumaan paskaa Trumpista,
otat esiin tekemäsi paperin, johon olet merkinnyt hänen valheensa.
Oliko se niin?
Tämä on hämmentävää aikaa poliittisesti.
Idea siitä, että poliitikkojen pitäisi kertoa totuus, on löystynyt.
Sen takia olemme entistä sitoutuneempia työhömme.
Minusta sillä on todella yllyttävä voima.
Se tuntuu parhaalta vastalääkkeeltä törkeän valehtelun tulvaan.
Tiedäthän?
Mikä olisi parempaa vastalääkettä siihen kuin huolenpito,
huomion kiinnittäminen ja faktojen varmistaminen?
Hei. -Mitä kuuluu?
Miten voit? -Mitäs nyt?
Mukava nähdä. -Kiva nähdä.
Suhteeni New Yorkerin kanssa sai alkunsa,
kun tutkin Harvey Weinsteinia.
Uskoin, että Weinstein oli sarjasaalistaja,
mutta sitä ei ollut saatu julkaistua,
koska monia tiedotusvälineitä oli peloteltu.
Mutta David näki työni ja sanoi: "Joo, voit tehdä sen täällä loppuun."
Nyt on aika looginen tilanne.
Teemme ne pienet päivitykset vakoiluohjelmista.
Sitten voin keskittyä Eloniin.
Vuotavatko Elon Muskin lähellä olevat tietoja?
Yksi kiinnostava asia, jonka kanssa pitää taistella,
on se, että ne ihmiset, jotka vuotivat viimeksi tietoja,
eivät vuoda nyt yhtä paljoa.
Minun juttuni on valta. Tällä hetkellä -
valtavat poliittiset voimat luovuttavat vallan teknologiamiljardööreille.
Elon Musk on kaikkien aikojen rikkain ihminen.
Nytkö hän on siis oikeasti vastuussa tehokkuudesta?
Niin.
Kovin moni paikka ei toteuta -
tällaista supertyövoimavaltaista ja superhyökkäävää journalismia.
He eivät ole aktivisteja,
mutta he ovat pelottomia, kun tosiasiat tukevat sitä.
Hei, Ronan tässä. Kiitos, että vastasit.
Kirjoitan tätä jatkojuttua Muskista.
Tällä hetkellä poliittisessa ympäristössä -
vallitsee kunnioituksen puute lehdistön riippumattomuutta kohtaan.
Ja myös halu hyökätä raportoivia toimittajia kohtaan.
Se kaikki vahvistaa pelottavaa ilmapiiriä -
toimittajille ja lähteille.
Olisin todella kiitollinen siitä, mitä kerroitte.
Jos vain voitte välittää osan niistä asiakirjoista epävirallisesti.
Lähteenä oleminen riskialttiissa tutkintatarinassa -
on vaikea ja vakava asia, koska se voi olla vaarallista.
Joissakin tapauksissa olen ollut yhteydessä lähteeseen -
vain prepaid-puhelimella, jonka ostin käteisellä -
nimettömässä ostoskeskuksessa kaukana asuinpaikastani.
Se hetki, kun saa kokea läpimurron tarinassa,
on kuin kokin suudelma, josta jokainen toimittaja haaveilee.
Mutta se on myös stressaavaa,
koska se lisää painetta saada tarinasta hyvä.
Kiitos vielä tästä. Otan yhteyttä.
Selvä, hei.
Tämä on julmaa aikaa tutkivalle journalismille.
Mutta uskon silti vahvasti tiedon voimaan,
koska tiedon välittäminen ihmisille on ainoa toivomme.
Olen ylpeä siitä, että yritän lukea kannesta kanteen.
Tavoitteenani on oppia asioista, joista en jo tiennyt.
Se on siis täydellisyyttä tavoitteleva tapa…
Niin on, mutta en saa koskaan tehtyä sitä loppuun.
The New Yorker on kova… Se on suunnattu fiksuille ihmisille.
Paljon sanoja. En tiedä, tiedättekö oman käsitykseni.
Tykkään lukemisen ideasta. Ostan jopa kirjoja.
Mutta niissä kirjoissa on eniten sanoja.
Eivätkä ne hellitä!
Joka sivulla on lisää sanoja.
Miten olisi tyhjä sivu aina välillä?
Miksen saa hetkeäkään haukata happea?
1980-LUKU
Kun The New Yorker eteni 1980-luvulle, asiat olivat kypsiä muutokselle.
30 vuoden ajan päätoimittajana ollut William Shawn -
oli jo reilusti yli 70-vuotias.
Ihmiset vitsailivat lehden tylsästä tyylistä -
ja 20 000 sanan pituisista artikkeleista esimerkiksi riisin historiasta.
Lukijat ikääntyivät, ja myynti laski.
Vuonna 1985 SI Newhouse tuli taloon.
Newhouse omistaa nyt The New Yorkerin. Hän maksoi siitä 168 miljoonaa dollaria.
Älykkölehden johtajat myivät sen S.I. Newhouse Jr:lle,
jonka viestintäimperiumiin kuuluu 29 sanomalehteä, Parade-lehti -
ja Random House.
Kaksikymmentä kuukautta myöhemmin Newhouse järkytti maailmaa -
työntämällä William Shawnin ulos.
GOTTLIEB JA SHAWN
Vuonna 1992 hän erotti Shawnin tilalle tulleen Robert Gottliebin -
ja toi taloon kiistanalaisen uuden johtajan.
Röyhkeän, brittiläisen, Vanity Fairin 38-vuotiaan toimittajan Tina Brownin.
Tämän lehden päätoimittaja,
Vanity Fair-lehden,
on juuri nimitetty tämän lehden päätoimittajaksi.
The New Yorkerin.
Kriitikot pelkäsivät, että hän muuttaisi lehden kiiltäväksi tabloidiksi.
Sanon tämän kaikille niille, jotka pelkäävät tason laskemista.
Saatte nähdä, koska ette tunne minua vielä.
Ette tiedä, miten sitoutunut olen laatuun.
Näette, että lehti vain paranee entisestään.
Lehti järjesti näyttäviä juhlia -
ja julkaisi elokuville ja muodille omistettuja numeroita.
Se sisälsi myös vakavia uutisia,
jolloin koko numero muuttui riipaisevaksi paljastukseksi -
El Salvadorin verilöylystä USA:n kouluttamien joukkojen toimesta.
Brown sanoi: "Työmme on tehdä seksikkäästä vakavaa -
ja vakavasta seksikästä."
Hän rekrytoi joukon nuoria toimittajia, mukaan lukien Malcolm Gladwellin,
Jane Mayerin,
Hilton Alsin, ja nuoren kirjoittajan Washington Postista -
nimeltään David Remnick.
Brown muutti lehden ulkonäköä.
Ensimmäistä kertaa lehdessä oli valokuvia,
ja Brown palkkasi yhden kuuluisimmista valokuvaajista,
Richard Avedonin, henkilökuntaansa.
Hän teki kansista uskaliaampia ja huomiota herättäviä.
Hän otti polemiikin avoimesti vastaan.
Helmikuussa 1994 Brown syyllistyi rienaukseen -
korvaamalla Eustace Tilleyn,
joka oli ollut jokaisen vuosipäivänumeron kannessa lähes 70 vuotta,
R. Crumbin piirtämällä modernilla twistillä.
AIKUISVIDEO
Traditionalistit tyrmistyivät, mutta Brown väitti avaavansa vain ikkunan -
ja päästävänsä raitista ilmaa tunkkaiseen instituutioon.
Tämä on Sorel. "Tinalle, joka antoi Eustacelle elämän."
Minä herätän -
Eustace Tilleyn unestaan.
En tajunnut sitä Eustace Tilley -juttua. Minusta se oli erittäin ärsyttävä.
Minusta se olisi pitänyt hylätä jo vuonna 1935.
Tässä on kaikki sidotut painokset, ja tässä on tietysti ensimmäinen.
5. lokakuuta 1992.
Ed Sorelin kansi. Halusin Sorelin ensimmäisen kannen tekijäksi.
Sanoin: "Tee jotain, joka kertoo uudesta tyylistämme."
Sitten hän näytti kuvan, jossa punkkari on vaunussa.
Se oli tosi nerokas. Kaikki ajattelivat juuri niin.
Minä olin tuhoaja ja hajottaja.
He eivät olleet väärässä.
Irtisanoin 71 ihmistä -
kahden tai kolmen vuoden aikana ja palkkasin 50.
Tina palkkasi minut raskauden loppuvaiheessa.
Se oli hyvin epätavallista siihen aikaan,
mikä oli mahtavaa.
Se oli melkein kuin matriarkaatti.
Meillä kaikilla naisilla oli pienet lapset.
Se oli kuin salaseura, jossa olimme toistemme tukena.
Tiesin heidän lastenhoitajiensa nimet.
Tina on jollain tapaa komeetta.
Hän liittyy joukkoon ja muuttaa asioita.
Se oli joskus kiistanalaista, mutta yleensä hän oli oikeassa.
Lehden piti ehdottomasti muuttua.
Kun olin ollut The New Yorkerissa 6,5 vuotta,
minusta lehden bisnespuoli toimi hitaasti.
Meidän piti laajentua sivusuunnassa. Muistan kirjoittaneeni Newhouselle,
että meillä pitäisi olla tuotantohaara -
dokumentteja, kirjoja, elokuvia ja ehkä jopa radio-ohjelmaa varten.
Hän sanoi: "Tina, pysy vain omassa loosissasi."
Sanoin: "Selvä." Se sai minut todella ärsyyntymään.
Mietin, että ehkä minun on aika jatkaa eteenpäin.
Hän sai tarjouksen, joka oli jälkikäteen katsottuna kuolettava.
BROWNILLE OMA LEHTI
Oma ideani oli luoda aikakauslehti, joka voisi olla ajattelun keskus.
Se on paras juttu, minkä olen keksinyt. Loput on Tina Brownin.
Hän sai tarjouksen tehdä bisnestä Harvey Weinsteinin kanssa.
He loisivat Talk-lehden.
Se ei olisi vain lehti, sillä lisäksi tuotettaisiin elokuvia ja muuta.
Kiitos, että tulitte Talkin avaustilaisuuteen.
Se oli ehkä typerin tekoni ikinä.
Hän lähti yhtäkkiä.
Heinäkuussa 1998. Poissa.
Päätoimittaja puuttui.
SI Newhouse etsi hetken uutta toimittajaa.
Työtä tarjottiin minulle.
Tuntia myöhemmin seisoin henkilöstön ja kollegoitteni edessä.
He taputtivat vähän, ja sitten jatkoimme töitä.
Hyvä on, tehdään se.
Dexter saa juttunsa tänään loppuun.
Myös Twilley. -Ja Twilley.
Tänään on siis…
En tiedä, mikä päivä… Tänään on torstai. Ilmeisesti.
Tekstit alkavat olla valmiita juhlanumeroa varten, joka ilmestyy 1,5 viikon päästä.
Hieno juttu.
Hitonmoinen homma. Toivottavasti kaikki ovat yhä pystyssä. Kiitos.
Loppukiri otetaan maanantaina, tiistaina ja keskiviikkona.
Kaiken on oltava valmista torstaihin mennessä.
Ja onko kaikki nyt aikataulussa?
Periaatteessa on.
No niin. Käydään tämä läpi yksi kerrallaan.
Minä aloitan, sitten sinä ja siitä eteenpäin.
Jokainen teksti -
käydään läpi loppukokouksessa.
Toimittaja ja kirjoittaja tapaavat tekstitoimittajan ja faktantarkistajan.
Teksti käydään läpi rivi riviltä.
Taidan vain…
Tässä on "TV:n ensimmäinen salaliitto". Onko se "törmäys vastakulttuurin kanssa"?
Törmäys kuulostaa minusta lähes tahattomalta.
Tämä oli hyvin markkinavetoista.
Se on kuin myyräpeli.
Kun luulee olevansa valmis, uusia juttuja putkahtelee esiin.
Haluatko aloittaa? -Joo.
Ensimmäisellä sivulla ei ole paljoa.
Se voi olla stressaavaa.
"Dokumentoinko tämän selvästi? Ovatko yksityiskohdat oikein?"
"Mason esittää, että ihmiset voivat jonain päivänä muuttaa geenejään."
Hän ei siis esitä, että teemme sitä…
Juuri nyt. -Tänään.
Sihteeri pitäisi paljastaa jossain vaiheessa.
Niin. -Mutta…
Se voi jatkua tuntikausia.
Joskus pitää tilata noutoruokaa.
Se pitää tehdä loppuun.
Tarkistusosastolla oli kyltti, jossa luki: "Parempi täydellinen kuin tehty."
"Al Franken pilkkaa."
Tähän tarvitaan hauskempi sana. Valitsisin "ivaa".
Kun loppukäsittely on ohi, tuntuu todella hyvältä,
että meillä on tämä kunnianarvoisa järjestelmä, joka toimii.
Se on nyt tehty.
Hienoa työtä.
Onnittelut. -Aivan mahtavaa.
Kiitos.
KRIITIKOT
ESIIN ASTUMINEN
Fiktiossa on tällainen tyyli. Otsikko tulee tähän.
Teksti ei ole kuvan mukainen kuten yleensä.
Ulkoasu on klassisempi.
Haluaisimme myös esitellä Eustace Tilleyn historiaa.
Kuinka monta tuhatta Eustacea meillä on? Haluan vain tietää.
KAKSI PÄIVÄÄ JULKAISUUN
Tuonneko? -He haluavat tehdä sen toimistossasi.
Se on sata-asteinen.
Ihan viimeisenä -
ennen lehden painoon lähtemistä käydään mallikirja läpi.
Tämähän on hieno.
Tarkistamme grafiikan ja layoutin.
Saamme nähdä, miltä lehti näyttää, kun se tipahtaa postilaatikoihin.
Sarjakuvan selkeys on tärkeää.
Samalla se on hetki, jossa voi vetää syvään henkeä -
ja olla kiitollinen.
Se vaatii paljon. Paljon ihmisiä.
Paljon väittelyä ja keskustelua.
Mutta se on kaiken arvoista.
Hienoa. Sehän kävi helposti.
Helmikuussa 2025 -
The New Yorker juhli satavuotispäiväänsä.
Sitä juhlistettiin kaksoisnumerolla,
jota luettaisiin yhä uudelleen,
tai ehkä se tulisi nurkassa kasvavan pinon jatkeeksi.
Tämä on The New Yorkerin satavuotispainos. -The New Yorker on satavuotias.
…juhlistaa satavuotispäiväänsä.
Ihmiset haluavat tietää enemmän kuin vain naurettavia twiittejä.
He haluavat tietää, mitä tapahtuu.
He haluavat oikeudenmukaisuutta, faktojen tarkistamista ja kunnollisuuden tunnetta.
He haluavat myös tiedotusvälineitä, jotka eivät alistu.
TILLEY TUITERISSA
He kokoontuivat juhlimaan.
Nämä luovat, uteliaat, sinnikkäät,
omalaatuiset, lähes pakkomielteiset ihmiset.
He juoruivat, nauroivat ja nostivat toisilleen maljoja.
Tietäen, että he seisovat aiemmin tulleiden jättiläisten olkapäillä.
Lehden alkuvuosina -
perustajatoimittaja Harold Rossia lähestyi kirjoittaja,
joka halusi lopettaa.
Ross vastasi tälle.
"Tämä on liike eikä liikkeestä voi erota."
Tiedän, mitä hän tarkoittaa.
Tämä ei ole vain jotain, joka ilmestyy kerran viikossa tai joka päivä verkossa.
Sillä on sielu.
Siinä näkyy tarkoitus, säädyllisyys ja laatu.
Sen pitäisi kyseenalaistaa itseään. Sen pitäisi oppia kokemuksesta.
Sen pitäisi pystyä muuttamaan mielensä.
Mutta se on liike. Siitä syntyy tärkeitä asioita.
Jos tämä kuulostaa tekopyhältä, minua ei kiinnosta.
Hei. Hei, kaikki.
Diego, haluatko aloittaa? -Toki.
Meidän pitäisi kirjoittaa verovähennysten noususta.
Se ei ehkä ole tarpeeksi seksikästä aikakauslehdelle.
Tekstitys: Minna Eronen