Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
‫ברוכים הבאים ל"דיילי שואו"!‬ ‫אני ג'ון סטיוארט. יש תוכנית מעולה הלילה.‬
‫דייוויד רמניק יצטרף אליי בהמשך.‬
‫הוא העורך של המגזין "ניו יורקר".‬
‫איזה קהל מלומד.‬
‫הניו יורקר חוגג את שנת ה-100 שלו,‬
‫והוא ואני נדון על ההבדלים‬ ‫בין אומלאוט לדיארזיס.‬
‫אני לא מאמין שצריך ללכת.‬
‫זה יהיה מעולה. אתה תנופף?‬
‫כן.‬
‫קבלו בבקשה את דייוויד רמניק! אדוני!‬
‫מאה שנים של הניו יורקר.‬
‫ויש פה פינוק מיוחד.‬ ‫אני לא יודע אם אתם רואים.‬
‫זאת מהדורת בגדי הים שלהם.‬
‫מר דיואי, טרומן קפוטה מהניו יורקר.‬
‫הניו יורקר?‬ ‫-כן, הניו יורקר.‬
‫כולם אוהבים את הקריקטורות בניו יורקר.‬
‫בעוד מאות עיתונים ומגזינים מתקשים לשרוד,‬
‫מצבו של הניו יורקר בסדר גמור, תודה רבה.‬
‫הוא רק בן 100? תראו מה הוא עשה.‬
‫הניו יורקר זכה בפרס פוליצר אתמול,‬
‫על עיתונות חוקרת ארוכת טווח.‬
‫מאמר של שף צעיר בשם אנתוני בורדיין‬ ‫מטלטל את עולם המסעדנות השבוע.‬
‫הביקורות של פולין קייל לא שינו‬ ‫רק את ביקורות הקולנוע, הן שינו את הסרטים.‬
‫הניו יורקר.‬
‫"הייתי אפאתי יותר‬ ‫אם לא הייתי כל כך ליטורגי."‬
‫אה, אני מבין! זה די מצחיק.‬
‫עבור אנשים כמוני, מהמערב התיכון,‬
‫אם אתה קונה את המגזין ניו יורקר,‬ ‫אתה מקבל חלון כדי להיות תושב ניו יורק.‬
‫אני כתבת בניו יורקר.‬
‫זה מגזין…‬ ‫-אני מכיר את הניו יורקר.‬
‫הערב, מחלקת ההגנה במגננה. מכחישים שם דיווח‬ ‫שהתפרסם השבוע במגזין ניו יורקר.‬
‫- עינויים באבו גרייב -‬
‫מחלוקת היום בנוגע‬ ‫לשער של הגיליון החדש של המגזין ניו יורקר.‬
‫בפעם הראשונה בהיסטוריה שלו,‬ ‫הניו יורקר תומך במועמד לנשיאות.‬
‫מאמר מערכת במהדורה השבוע…‬
‫כל מה שיש לכם לבידור‬ ‫זו הערמה הענקית הזאת של מגזיני ניו יורקר.‬
‫אוי, בחייך.‬
‫אתה ואני יודעים שלעולם לא אקרא אותם.‬
‫- 100 שנה ל"ניו יורקר" -‬
‫- מגדל החירות -‬
‫אמילי, מה שלומך? את חיה.‬
‫היי, לואיזה. מה שלום כולם?‬
‫טוב, יש לנו הרבה, אז כדאי שנעבוד מהר.‬
‫- ישיבת רעיונות שבועית -‬
‫יש לאחרונה גל סיפורים‬ ‫על כך שהנכס האהוב על עשירים…‬
‫- חצי שנה עד גיליון יום השנה ה-100 -‬
‫הם מאובני דינוזאורים.‬
‫מאז 2022, יש מחסור גדול באדרל.‬
‫אני חושב שכדאי‬ ‫שנעשה פרופיל של קוג'י מוראטה,‬
‫ממציא לוויין העץ הראשון אי פעם, ש…‬
‫כל סיפור גדול שעשינו ב-100 השנים האחרונות‬
‫מתחיל ברעיון גדול.‬
‫הכתבים שלנו הולכים בעקבות הרעיונות האלה‬ ‫לאן שלא יובילו.‬
‫ואז העורכים שלנו, שעובדים עם הכתבים שלהם,‬
‫מפרקים ומלטשים כל משפט, כל מילה.‬
‫"…אבל לא הייתה התערבות עריכתית רבה,‬
‫"פסיק, בהתחלה."‬ ‫אנחנו צריכים את הפסיק אחר כך?‬
‫ואז המאמר נשלח למחלקת בדיקת העובדות שלנו‬
‫ועובר תהליך שהושווה פעם לקולונוסקופיה.‬
‫אנחנו אומרים ששמות החתולים הם טייגר,‬ ‫לאבר בוי וגאמי בר. זה נכון?‬
‫הניו יורקר הוא נס, אוקיי?‬
‫- דייוויד רמניק‬ ‫עורך (מ-1998) -‬
‫הניו יורקר הוא מגזין שמפרסם‬ ‫פרופיל של 15,000 מילה של מוזיקאי שבוע אחד,‬
‫או דיווח של 9,000 מילה מדרום לבנון‬
‫עם קריקטורות מצחיקות השזורות ביניהם.‬
‫אף פעם אין תמונה על השער, כן?‬
‫לא ביקיני, לא כוכבת קולנוע.‬
‫ובכל זאת הוא מצליח.‬
‫העובדה שדבר כזה מתקיים ומשגשג,‬
‫ואני מתעקש שהוא ימשיך לשגשג‬ ‫לא עוד 100 שנה, אלא עוד 200 ו-300 שנה,‬
‫היא מדהימה.‬
‫- שנות ה-20 של המאה ה-20 -‬
‫עידן הג'אז, ניו יורק.‬
‫עיר מלאה באנשי כספים וב"נערות רוח",‬
‫ביג בנדס,‬
‫בייב רות',‬
‫ויותר מ-30,000 ברים מחתרתיים.‬
‫לתמונה נכנס הרולד רוס,‬
‫המייסד הלא סביר של הניו יורקר.‬
‫רוס, מעשן בשרשרת עם כישרון לניבולי פה,‬
‫התיידד עם קבוצה‬ ‫של כותבים והומוריסטים חצי-מועסקים‬
‫שנפגשו כל יום במלון "אלגונקויין"‬ ‫לשתיית צהריים והחלפת בדיחות שנונות.‬
‫"כל הדברים שאני אוהב לעשות‬ ‫הם לא מוסריים, לא חוקיים או משמינים",‬
‫התלוצץ אחד מעמיתיו.‬
‫ושם רוס ואשתו, ג'יין גרנט,‬
‫חשבו על הרעיון למגזין הומור מסוג חדש.‬
‫זה יהיה מגזין שבועי‬ ‫לאנשים המתוחכמים של מנהטן,‬
‫הם אמרו לאנשים,‬
‫ולא לאישה הזקנה בדביוק.‬
‫האירוניה הייתה שרוס עצמו היה‬ ‫נער מעיירת כורים בקולורדו שנשר מהתיכון.‬
‫אבל הוא גייס את חבריו החכמים‬ ‫כדי שיכתבו מאמרים חצופים‬
‫וקריקטורות על החברה ועל תרבות.‬
‫- תגידו את זה עם שערורייה -‬
‫הוא העסיק מעצב כדי שייצר גופן ייחודי…‬
‫- הניו יורקר‬ ‫מכל הדברים -‬
‫וקמע שצחק על האווירה המעודנת במגזין.‬
‫הם קראו לגנדרן היומרני הזה בצחוק‬ ‫יוסטייס טילי.‬
‫וכך נולד הניו יורקר.‬
‫מאה השנים שלאחר מכן היו סיפור של הישרדות,‬
‫של התנגדות עיקשת,‬
‫שינויים נועזים,‬
‫וכמה מעבודות העיתונות,‬
‫הסיפורת והקריקטורות‬ ‫המשפיעות ביותר של המאה.‬
‫אז גיליון ה-100 שנה שלנו‬ ‫יתפרסם בעוד כמה חודשים,‬
‫ואנחנו צריכים למצוא משהו מיוחד לשער.‬
‫כל עוד אין לך את השער,‬ ‫אתה לא יודע מה יהיה אופי הגיליון.‬
‫- פרנסואז מולי‬ ‫עורכת אמנותית -‬
‫זה לא משהו שאפשר פשוט להדביק ברגע האחרון.‬
‫שער צריך לדבר לרגע,‬
‫אבל גם להיות יצירת אמנות על-זמנית‬
‫שאפשר למסגר ולתלות על הקיר.‬
‫למען האמת, הרדיפה אחר המשימה הזאת‬ ‫שבוע אחר שבוע מקשה עליי להירדם מרוב חרדה,‬
‫אפילו אחרי 30 שנה.‬
‫לפני שהגעתי לניו יורקר,‬
‫ניהלתי מגזין גרפי‬ ‫עם קריקטוריסטים מחתרתיים.‬
‫אני אוהבת לעבוד עם אמנים‬ ‫שלכל אחד מהם יש נקודת מבט חזקה,‬
‫סגנון שונה, סיפורים שונים שהם רוצים לספר,‬
‫וזה מה שאני מנסה להביא לניו יורקר.‬
‫לרגל יום השנה ה-100,‬
‫דייוויד רמניק בא אליי ואמר,‬
‫"אנחנו חייבים להשתמש‬ ‫ביוסטייס טילי מהשער הראשון."‬
‫הייתי צריכה לנשוך את הלשון שלי‬ ‫כדי לא להגיד, "לא!"‬
‫אתה יודע.‬
‫אני מבינה את הדחף,‬
‫אבל אני רוצה לעשות משהו חדשני‬ ‫שלא נעשה בעבר.‬
‫אז מן הסתם, אני חייבת לחשוב על משהו.‬
‫נראה איך זה הולך.‬ ‫-יהיה טוב.‬
‫- ניק פומגרטן‬ ‫כתב מערכת -‬
‫"שיחת העיר" היא תחילת המגזין.‬ ‫היא מעוררת את התיאבון.‬
‫אלה קטעים קצרים.‬
‫אלה קטעי תיאור קטנים או קטעי דיווח קטנים.‬
‫כל אחד מספר סיפור קטן.‬
‫אולי אשחק ביליארד עם להקת רוק,‬
‫או שאבלה עם הצלם של ג'ון בלושי.‬
‫בדרך כלל אלה קטעים מאוד סגורים,‬
‫אבל זה שאני עובד עליו עכשיו הוא פתוח יותר.‬
‫אוקיי.‬
‫אולי שמתם לב שהפוליטיקה‬ ‫ממש מפלגת בין אנשים בימינו,‬
‫אז חשבתי שאצא ואבדוק את הטמפרטורה בעיר.‬
‫זה סוג של מסע דיג.‬
‫אף פעם אי אפשר לדעת.‬ ‫אתה יוצא ומתחיל ללכת, ו…‬
‫בודק מה שיחת העיר.‬
‫מארק. נעים מאוד.‬ ‫-מארק. נעים מאוד.‬
‫אני כתב במגזין ניו יורקר.‬ ‫-בסדר.‬
‫אני ממגזין ניו יורקר. את מכירה אותו?‬
‫ברגע שאני נכנס למצב שבו‬ ‫אני מחפש אנשים ודברים מעניינים בניו יורק,‬
‫זה כמעט כאילו סוממתי או משהו.‬
‫כל אדם נראה לי מעניין.‬
‫זה פשוט… זה פלא.‬
‫זה הנכד שלך.‬ ‫-נכד.‬
‫עם הפרצוף הקטן החמוד שלו.‬ ‫-הוא חמוד, כן.‬
‫אפשר לדבר איתך רגע על כמה דברים?‬ ‫תרצה לדבר איתי?‬
‫לא.‬ ‫-אתה לא רוצה לדבר?‬
‫לא, מצטער.‬ ‫-בטוח? בחייך, גבר!‬
‫הזעת כישלון. קדימה.‬
‫אני כתב במגזין ניו יורקר.‬ ‫תרצה לדבר כמה דקות?‬
‫אפשר לשאול אותך כמה שאלות?‬ ‫-אני מדבר קצת אנגלית.‬
‫מה השפה שלך?‬
‫מנדרינית.‬ ‫-אין לי הרבה מנדרינית.‬
‫היי, אני ניק.‬ ‫-היי.‬
‫אני כותב קטע על כל הלחץ שאנחנו חווים‬
‫בגלל המצב הפוליטי.‬
‫אז מה הווייב שלך?‬
‫איך מצב הרוח שלך? את ישנה בלילה?‬
‫לא ממש.‬
‫הבית שלך מפולג, במקרה?‬
‫טוב, מעניין שאתה מעלה את זה, כי אנחנו…‬
‫דיברתי על רשימת האורחים לחג ההודיה.‬
‫נכנסת לקטע שלי.‬
‫"איך אתם מרגישים, ניו יורק?‬
‫"האם נקרע את עצמנו לגזרים,‬
‫"או שנמשיך לחיות בצורה לא מושלמת,‬ ‫כמו שכבר עשינו המון פעמים בעבר?"‬
‫אנחנו ממש סוחטים את האבן, אבל…‬
‫אני חושב שיש פה קטע.‬
‫לכבוד יום השנה ה-100 שלנו,‬ ‫החלטנו לצלם סדרת סרטונים.‬
‫יגיעו אלינו כותבים, אמנים והוגים שונים‬
‫ויספרו משהו‬ ‫מההיסטוריה האישית שלהם עם הניו יורקר.‬
‫יש לנו כיסא מהמשרד המקורי שלנו.‬ ‫הוא משולחן משרד מקורי.‬
‫נחמד.‬
‫בונים אותם חזקים.‬
‫זה אחד הכיסאות הכי נוחים שישבתי עליהם.‬
‫אתם רואים, איבדנו את האמנות הזאת.‬
‫איבדנו את האמנות של גילוף צורת תחת לעץ.‬
‫זאת הסיבה שזה כל כך נוח,‬ ‫אבל זו כבר אמנות אבודה.‬
‫אף אחד כבר לא יכול לעשות את זה.‬
‫יש לך במקרה קריקטורה מועדפת‬ ‫שאהבת במיוחד לאורך השנים?‬
‫- מולי רינגוולד‬ ‫שחקנית, תסריטאית -‬
‫כל הקריקטורות של אמילי פלייק.‬
‫האהובה עליי היא אישה בקרקס‬
‫שמושיטה ידיים, ובצד השני יש אריה.‬
‫אני מרגישה שהיא מתמצתת‬ ‫את שנות העשרים המוקדמות שלי.‬
‫כאילו, כל בחור היה האריה הזה.‬
‫- "מעל, לעזאזל איתך! מעל!" -‬
‫קריקטוריסט אהוב עליי הוא זאק קיינין.‬
‫- אפרנה ננצ'רלה‬ ‫תסריטאית, קומיקאית -‬
‫יש לו קריקטורה של סיזיפוס במקום העבודה.‬
‫זה פשוט כל כך מצחיק‬ ‫לחשוב על סיזיפוס בהקשר של משרד,‬
‫והוא בטח אף פעם לא משלים את העבודה.‬
‫הקריקטורות של הניו יורקר‬ ‫תמיד גורמות לך להרגיש…‬
‫- רוני צ'ינג‬ ‫שחקן, קומיקאי -‬
‫שהן קצת יותר חכמות ממך.‬
‫הקריקטורות הן תמיד קצת ככה, נכון?‬
‫- האנשים למעלה -‬
‫אני מתה על רוז צ'סט.‬
‫אלוהים, אני מתה עליה. אני אוהבת אותה.‬
‫היא ממש מרגשת אותי.‬
‫- התקף הזעם הבא‬ ‫בשעה 16:00 -‬
‫בחיי! אתה שומע אותה?‬
‫תראה את הציפור הזאת!‬
‫"תראה את הציפור הזאת!"‬
‫זאת ציפור תינוקת קטנה.‬
‫היא אוהבת את הניו יורקר.‬
‫היא אוהבת אותו.‬
‫הוא נלעס טוב.‬
‫אה, אלה פוסטרים.‬
‫הם מגאנה.‬
‫כן, זה היה…‬ ‫אני חושבת שזאת הייתה מתנת חתונה.‬
‫הנה הצעיף של צ'רלס אדמס.‬
‫בשבילי הוא פשוט יוצא מן הכלל.‬
‫הוא היה הקריקטוריסט הראשון‬ ‫שהתאהבתי בו כילדה.‬
‫אני נמשכת מאוד לדברים‬ ‫שהם אפלים מאוד אבל גם מצחיקים מאוד.‬
‫תארו לכם שהיו עושים את זה היום.‬
‫אנשים היו אומרים, "זה לגמרי לא מקובל!‬
‫"אני לא מבין מה מצחיק פה.‬ ‫זה יכאב, זה ישרוף.‬
‫"אני מכיר מישהו שנכווה משמן רותח.‬ ‫לא היה בזה שום דבר מצחיק."‬
‫מעולם לא חשבתי‬ ‫לעשות כל דבר אחר חוץ מאשר לצייר,‬
‫מאז שהייתי בת שלוש או ארבע.‬
‫אני חושבת שאת עובדת בעבודה הזאת‬ ‫רק אם את באמת לא יכולה לעשות שום דבר אחר.‬
‫- הפאוור פוינט האחרון -‬
‫- נפצעת? אמרתי לך, אבל לא הקשבת.‬ ‫התקשר ל-1-800-בו-הו -‬
‫- מנורות ציפורים פלוס -‬
‫צריך רק איש אחד פה.‬
‫אז אני כותבת רעיונות לאורך כל השבוע.‬
‫הם חצי…‬
‫הם רק מה שאני מציירת.‬ ‫בדרך כלל אני מקבלת, לא יודעת…‬
‫"קוץ מצלצל במצילתיים, חקלאי חובב,‬
‫"תקרת חוב, מה שיהיה יהיה,‬
‫"העמק המאיים, זוג בשלישייה."‬
‫זאת אומרת, אלה פשוט… רעיונות.‬
‫רעיונות חצי אפויים.‬
‫זה מה שאני מחפשת.‬
‫אני מניחה שבמידה רבה,‬ ‫אני מציירת כדי להרגיש פחות לבד.‬
‫- למה אני כאן? -‬
‫אני לא היחידה שמוצאת את זה כל כך מדכא,‬
‫שאני בקושי מצליחה לקום מהמיטה‬ ‫כשאני חושבת על זה.‬
‫אני קם מוקדם מאוד בבוקר,‬
‫שותה כוס קפה,‬
‫מתחיל להאזין לפודקאסט או שלושה…‬
‫שלום וברוכים הבאים לפודקאסט "הארץ".‬
‫ומתעמל קצת, כדי שלא אמות.‬
‫אני בן 65.‬ ‫כשכפות הרגליים שלי פוגעות במדרכה בבוקר,‬
‫אני מרגיש כמו פרד אסטר.‬ ‫זה משמח אותי באופן מיידי.‬
‫גדלתי בהילסדייל, ניו ג'רזי, מעבר לנהר,‬
‫וכילד הסתכלתי על ניו יורק בתחושת כמיהה.‬
‫היא הייתה קרובה להפליא,‬ ‫ועם זאת כל כך רחוקה.‬
‫יש מי שכינו אותו,‬ ‫"מייקל ג'ורדן של העיתונות".‬
‫הוא התחיל את הקריירה שלו‬ ‫ככתב מערכת ב"וושינגטון פוסט",‬
‫שם הוא שירת ככתב חוץ ברוסיה.‬
‫לפני שהפך לעורך החמישי של הניו יורקר,‬
‫זוכה פרס פוליצר עשה לעצמו שם‬
‫כשכתב פרופילים מעמיקים‬ ‫על נושאים הנעים מהאפיפיור‬
‫ועד מייק טייסון וברוס ספרינגסטין.‬
‫אוקיי, קדימה. כן.‬
‫אז יום אופייני כולל תכנון פגישות,‬
‫ישיבות רעיונות, ישיבות על פוליטיקה.‬
‫והסקרים במישיגן מעודכנים בשביל הכתבה?‬
‫כספים, כוח אדם,‬
‫פגישה עם עורך כזה או אחר‬ ‫רק כדי להתברבר קצת על כתבה,‬
‫והרבה מאוד שיחות טלפון.‬
‫אז לא הקאת ברחוב בורבון בארבע בבוקר?‬
‫בדיקה מול הכותבים.‬
‫אלוהים. מה האנטר תומפסון היה עושה?‬
‫אחת וחצי? יש לי 13 דברים לפני כן.‬ ‫-כן, מעכשיו ועד אז.‬
‫אה, פיל מונטגומרי. יש לי קטעי רדיו.‬
‫אלוהים…‬
‫סניידר אומר שהוא למד…‬
‫זה היה טיפה גבוה.‬
‫היום בשעת הרדיו של הניו יורקר…‬ ‫הקול שלי גרוע.‬
‫וכמובן שיש לנו את יום ה-100 בפברואר.‬
‫אז יש הרבה דברים שצריך לעבוד עליהם.‬
‫- פגישת קריקטורות שבועית -‬
‫נראה לי שזו האהובה עליי.‬
‫היא גרמה לי לצחוק בקול רם.‬
‫זה…‬ ‫-זה ממש מצחיק.‬
‫אוקיי, זה חייב ללכת.‬ ‫-כן.‬
‫- כן, אולי, לא -‬
‫ביום שלישי בבוקר‬
‫אני מקבלת בין 1,000 ל-1,500 קריקטורות‬ ‫בתיבת הדואר הנכנס שלי.‬
‫ובסוף אנחנו קונים בין עשר ל-20.‬
‫- אמה אלן‬ ‫עורכת קריקטורות -‬
‫אז מ-1,500 לעשר.‬
‫דייוויד כל הזמן מזכיר לי‬ ‫שאני לא עובדת במכרה פחם,‬
‫אז אסור לי להתלונן.‬
‫זאת בדרך כלל משימה מייגעת.‬
‫יש גלים של בלבול, הזיות, דיכאון.‬
‫זרועות פתוחות, וחזרו פעם נוספת.‬
‫לפעמים בקריקטורה ה-800‬ ‫אני צריכה לצאת להפסקה‬
‫ולעשות התעמלות יפנית‬ ‫במשך שלוש דקות ו-30 שניות.‬
‫"אני מרגיש טוב יותר‬ ‫מאז שהפסקתי לצפות בחדשות."‬
‫הוא צריך להתחזק.‬
‫בישיבת הקריקטורות, דייוויד בוחר עשר עד 20‬
‫מבין ה-50 או 60 שאני מביאה לו.‬
‫אני חושבת על כל מיני אסטרטגיות פסיכולוגיות‬ ‫כדי לתמרן את המוח של דייוויד רמניק.‬
‫אני לא יודעת אם הן באמת עובדות,‬
‫ולא בהכרח הייתי‬ ‫ממליצה עליהן לביקורת עמיתים,‬
‫אבל למשל, אני שמה קריקטורה‬ ‫שאני יודעת שלא תמצא חן בעיניו‬
‫מול קריקטורה שאני חושבת שאולי כן.‬
‫מה?‬
‫אז את מציבה רף נמוך,‬
‫ואז פתאום הוא אומר, "אני אוהב את זה",‬ ‫ואני אומרת, "גאון. אתה ממש צודק".‬
‫"סוף סוף, אנחנו ביחד",‬ ‫אומרת האישה לכלב שלה.‬
‫"ולא ידעתי שאתה כל כך שימושי עם…"‬
‫אלוהים.‬ ‫-רגע, אני לא מבי…‬
‫מה? הכלב הרג את האבא.‬ ‫-אה, וזה…‬
‫אתה אמור להיתקל בקריקטורות האלה‬ ‫בין מאמרים ארוכים‬
‫שלעיתים קרובות הם נוראיים או מתישים.‬
‫בלי להעליב.‬
‫אבל זה אמור להיות‬ ‫משהו שנכנס באמצע ומפתיע אותך,‬
‫ומציע רגע קצר של הפוגה ועונג.‬
‫הוא רואה רוחות רפאים.‬
‫זה טוב.‬
‫אוקיי. שני ליטר חלב‬ ‫ועוד דגני בוקר שווה פסיכופת.‬
‫דגני בוקר ועוד החלב שווה בסדר.‬
‫לשים…‬ ‫-סדר פעולות.‬
‫דרך אגב, נכון.‬
‫כן.‬ ‫-אי אפשר להוסיף דגנים לחלב.‬
‫מי ימזוג חלב לקערה קודם? זה ממש…‬
‫הייתי מתגרשת מאלכס אם הוא היה עושה את זה.‬ ‫-את יודעת מי? פסיכופתים.‬
‫מדהים שזאת העבודה שלנו.‬
‫- שנות ה-40 של המאה ה-20 -‬
‫במהלך שני העשורים הראשונים שלו,‬
‫הניו יורקר הפך‬ ‫למגזין ההומור והספרות המצליח‬
‫שהעורך המייסד שלו, הרולד רוס, חלם עליו.‬
‫מהמשרדים האפלוליים שלו ברחוב 43‬
‫הוא פרסם חיבורים תוססים ואירוניים,‬
‫קריקטורות נועזות עם קריצה.‬
‫אבל הכול השתנה עם מלחמת העולם השנייה.‬
‫אחרי ההפצצה בהירושימה,‬
‫ממשלת ארה"ב אסרה‬ ‫פרסום של תמונות שהראו סבל אזרחי.‬
‫אז באופן כללי האמריקאים נותרו באפלה‬ ‫בנוגע למה שהאנשים שם חוו.‬
‫אבל כתב צעיר בשם ג'ון הרסי‬ ‫חשד שיש סיפור שצריך לספר.‬
‫דיברתי עם ויליאם שון,‬
‫שהיה אז האדם השני הכי בכיר בניו יורקר,‬
‫ודיברנו על כתבה על הירושימה.‬
‫בזמנו, רוב הכתיבה הייתה על עוצמת הפצצה‬
‫ועל כמה בניינים היא יכולה להשמיד‬ ‫ואיזה שטח ענק היא הרסה וכיוצא בזאת.‬
‫אז נסעתי ליפן‬
‫והתחלתי לחפש‬ ‫חמישה או שישה אנשים שדרכיהם הצטלבו,‬
‫שהחוויות שלהם היו שופעות.‬
‫הכתבה שלו חוללה מהפכה בעיתונות.‬
‫היא לא הייתה סיפורת,‬
‫אבל היא נכתבה‬ ‫באינטימיות ובדרמה של סיפור בדיוני.‬
‫אני חושב שסיפורת‬ ‫היא הרבה יותר חזקה עבור הקוראים‬
‫כשמסתכלים על אירועים גדולים או איומים,‬
‫כי הקורא יכול להזדהות עם הדמות.‬
‫הרסי שזר יחד את סיפוריהם של שישה אנשים‬ ‫שהיו על האדמה באותו יום,‬
‫ביניהם כומר, רופא, עובדת מפעל.‬
‫- כתב נודד‬ ‫הירושימה -‬
‫בדיוק בשעה שמונה ורבע בבוקר,‬
‫גברת טושיקו ססאקי,‬
‫פקידה במחלקת כוח אדם‬ ‫במפעל הפח של מזרח אסיה,‬
‫בדיוק התיישבה במקומה במשרדה במפעל‬
‫וסובבה את ראשה‬ ‫כדי לדבר עם הבחורה שבשולחן הסמוך.‬
‫לא היה שום קול של מטוסים. הבוקר היה שקט.‬
‫המקום היה קריר ונעים.‬
‫ואז הבזק אור אדיר חתך את השמיים.‬
‫הכתבה הייתה ארוכה. שלושים אלף מילים.‬
‫אבל היא הייתה כל כך יוצאת דופן,‬ ‫שרוס ושון החליטו‬
‫להקדיש את כל הגיליון לסיפור האחד הזה.‬
‫בלי קריקטורות,‬ ‫בלי סיפורת, בלי חיבורים שנונים.‬
‫כל הגיליונות נמכרו תוך שעות.‬
‫אלברט איינשטיין ביקש 1,000 הדפסות חוזרות‬ ‫כדי לשלוח למדענים מובילים.‬
‫היא נקראה בשידור חי, בלי הפסקות פרסומות,‬
‫ברדיו האמריקאי וברחבי העולם.‬
‫"בדיוק בשעה שמונה ורבע בבוקר ב-6 באוגוסט…"‬
‫"בדיוק בשעה שמונה ורבע בבוקר‬
‫"ב-6 באוגוסט, ברגע…"‬
‫"פצצת האטום הרגה מאה אלף איש."‬
‫"הם עדיין תהו למה הם חיו,‬ ‫בעוד רבים אחרים מתו.‬
‫"בעוד רבים אחרים מתו."‬
‫הרולד רוס,‬
‫שלא היה ידוע בכך שהיה‬ ‫מרעיף מחמאות על כותביו, השתפך בפני הרסי,‬
‫"האנשים שאמרו ש'הירושימה'‬ ‫זאת כתבת השנה המעיטו בערכה.‬
‫"זו ללא ספק הכתבה העיתונאית‬ ‫הטובה ביותר בתקופתי,‬
‫"אם לא בכל הזמנים."‬
‫- בהערכה,‬ ‫ה' ו' רוס -‬
‫הכתבה של הרסי שינתה באופן קיצוני את האופן‬ ‫בו אנשים ברחבי העולם התייחסו לנשק גרעיני.‬
‫והיא גם עזרה להפוך את הניו יורקר‬ ‫ממגזין הומור קליל…‬
‫- שביתת נשים למען השלום -‬
‫לשחקן עיתונאי רציני על הבמה העולמית.‬
‫- חלמו שוב בגדול! -‬
‫- מדיסון סקוור גרדן‬ ‫7 באוקטובר, 2024 -‬
‫יש משהו ב"ההיסטוריה מתרחשת,‬
‫"והיא מתרחשת בחצר האחורית שלך"‬ ‫שאני מניח שפשוט תמיד עובד עליי.‬
‫תמיד התעניינתי בשאלה למה אנשים‬ ‫מאמינים במה שהם מאמינים בו. תמיד.‬
‫אני לא יודע אם המילה היא, "נהנה",‬ ‫אבל מאוד מושך אותי‬
‫לפגוש אנשים שלפעמים‬ ‫יש לי מעט מאוד במשותף איתם.‬
‫אני יודע שהוא ינצח.‬
‫הוא ניצח כבר פעמיים. הוא ינצח שוב.‬
‫השאלה אם ייתנו לו את זה זה סיפור אחר.‬
‫נסעתי לראות את טאקר קרלסון‬ ‫במופע הדרכים שלו.‬
‫נסעתי לבודפשט‬ ‫לוועידת הפעולה הפוליטית השמרנית שם.‬
‫נסעתי לדרום קליפורניה כדי להיפגש‬ ‫עם כמה מפיצי ממים מהאלט-רייט.‬
‫אני חושב שהעבודה היא לאסוף…‬
‫- אנדרו מרנץ‬ ‫כתב מערכת -‬
‫את הגרסה הכי טובה שאני יכול‬ ‫של הסיפור שלהם.‬
‫בסדר.‬ ‫-אתם עושים את זה מאז 2016?‬
‫לא.‬
‫עבור הרבה אנשים, הניו יורקר נחשב למפונפן,‬
‫פשוט משהו סנובי כזה.‬
‫לדוגמה, לניו יורקר יש מדריך סגנון‬
‫שאומר שחייבים להדגיש את ה-E ב"אליטה".‬
‫אז לעיתים קרובות‬
‫אני מוצא את עצמי במקומות‬ ‫עם אנשים שנותנים לי ציטוטים כמו,‬
‫"אתם, האליטיסטים הבני זונות,‬ ‫לא מבינים שום דבר בקשר למדינה הזאת",‬
‫ואכתוב את הציטוט,‬ ‫ונגיד, "אליטיסטים בני זונות",‬
‫אבל נוסיף דגש קטן מעל ה-E ב"אליטיסטים".‬
‫ואני כאילו, "נראה לי‬ ‫שקצת הוכחנו את הטיעון שלהם".‬
‫- הפכו את אמריקה לגדולה שוב! -‬
‫אני חושב שדבר אחד‬ ‫שאנשים שממש מתעבים את טראמפ‬
‫אף פעם לא מבינים הוא הכיף, הקהילה, האחווה.‬
‫אנשים הולכים למופעים האלה‬ ‫כאילו הם הולכים לראות את להקת פיש או משהו.‬
‫אתם מוכנים לעשות היסטוריה הערב‬ ‫ולגרום לכמה ליברלים לבכות?‬
‫אני לא רוצה לפספס את המידה‬
‫שבה העניין בפוליטיקה הוא לגרום לאנשים‬ ‫להרגיש דברים ברמה גופנית ממש פשוטה.‬
‫ארה"ב!‬
‫אני חושב שחלק מהמטרה‬
‫היא לתת לקוראים שער כלשהו לאיך זה מרגיש‬
‫להיות בעצרת של טראמפ.‬
‫אידיאלית, אולי תוכל להתעלות על זה‬ ‫ולהגיד לא רק איך זה מרגיש להיות בחדר,‬
‫אלא מה המשמעות של זה.‬
‫- מדיסון סקוור גרדן‬ ‫עצרת פרו אמריקה -‬
‫אז אחד האתגרים‬ ‫בדיווח על העצרת במדיסון סקוור גרדן‬
‫היה רוח הרפאים של העצרת הנאצית‬
‫שנערכה במדיסון סקוור גרדן ב-1939.‬
‫וככתב, זה אתגר להגיד, "אוקיי,‬ ‫אני באולם עם עשרות אלפי אנשים‬
‫"שממש נהנים מהמופע הזה."‬
‫אם אכתוב על זה בהקשר של עצרת נאצית,‬
‫האם אני קורא לכולם נאצים?‬
‫אני לא רואה פה נאצים מסריחים.‬
‫אם לא אכתוב על ההקשר של העצרת הנאצית,‬
‫האם אני מוותר לכולם‬ ‫על ההקשר הזה שאמור להיות שם?‬
‫"ב-20 בפברואר, 1939,‬
‫"האיגוד הגרמני-אמריקאי,‬ ‫קבוצה פרו-נאצית בניו יורק,‬
‫"ערך עצרת במדיסון סקוור גרדן.‬
‫"הם בנו אותה‬ ‫כהפגנה המונית למען אמריקניזם אמיתי.‬
‫"הרקע מאחורי הבמה עוטר בדגלים אמריקאיים‬
‫"ובדיוקן מהרצפה עד התקרה‬ ‫של ג'ורג' וושינגטון.‬
‫"עצרת 2024 של טראמפ‬ ‫לא הייתה שחזור של העצרת של 1939.‬
‫"ההיסטוריה לא חוזרת על עצמה.‬
‫"אבל כשדמגוג בן המקום‬ ‫מדבר על 'אויב מבפנים',‬
‫"ועל, 'זרים שמרעילים את דם המדינה שלנו',‬
‫"יהיה מוזר אם אף אחד לא יעשה את ההשוואה."‬
‫זה היה עניין מאוד רציני בבית שלנו.‬ ‫לא היה לנו הרבה כסף,‬
‫אבל היה לנו מנוי לניו יורקר.‬
‫אני חושב שהפעם הראשונה‬ ‫ששמעתי על הניו יורקר הייתה ב"סיינפלד".‬
‫היה להם פרק מעולה‬
‫שבו איליין לא הבינה‬ ‫את אחד הכיתובים בקריקטורות.‬
‫הקריקטורה הזאת בניו יורקר. אני לא מבינה.‬
‫גם אני לא.‬
‫ואתה בשוליים של עסקי ההומור!‬
‫גדלתי בניו ג'רזי,‬ ‫והבטתי בשקיקה על כל הדברים בניו יורק.‬
‫- ג'סי אייזנברג‬ ‫יוצר סרטים -‬
‫הפעם הראשונה ששמעתי על הניו יורקר‬ ‫והבנתי שהוא איזה מגזין חשוב‬
‫הייתה בפרק של סדרת האנימציה "המבקר".‬
‫אני חושבת שאתם, להקת הטורפים בתקשורת,‬ ‫חבורה של חלאות מטונפות.‬
‫אני שונאת את כולכם,‬
‫חוץ מכם, האנשים הטובים בניו יורקר.‬
‫בראבו, גברת ס'.‬
‫"בראבו, גברת ס'."‬
‫ואני זוכר שחשבתי,‬
‫"אה, זה הניו יורקר. זה משהו חשוב."‬
‫אני לא יודע איך ידעתי עליו,‬ ‫אבל הוא פשוט שם.‬
‫זה אחד מהמוסדות האלה.‬
‫זה כמו לשאול,‬ ‫"מתי שמעת לראשונה על פסל החירות?"‬
‫בן אדם, חלק מהתקליטים האלה‬ ‫כל כך נוסטלגיים עבורי,‬
‫אבל לא אלה שאנשים היו חושבים. זה זה!‬ ‫-כן.‬
‫רעש יפני היה הקטע שלי בתיכון.‬ ‫-ועכשיו מאוד קשה למצוא את זה.‬
‫יש את הקטע המפורסם‬ ‫שהוציאו מהדורת פלקסי-דיסק מוגבלת‬
‫ושרפו את כולם בחוף, נכון?‬
‫התחלתי את הקריירה שלי כמבקר מוזיקה,‬
‫אבל ב-2008, כשהגעתי לניו יורקר,‬ ‫לא ממש היה לי תחום.‬
‫זה היה פשוט, "נראה לנו‬ ‫שתוכל לכתוב כתבות מעניינות בשבילנו".‬
‫ואני זוכר את יום שני הראשון ההוא,‬ ‫כשהלכתי למשרדים,‬
‫שבזמנו היו בכיכר טיימס,‬
‫והתיישבתי וחשבתי, "שיט, מה עכשיו?"‬
‫התפקיד היחיד שלי הוא להיות מעניין.‬
‫אחת הברכות הגדולות שבכתיבה לניו יורקר‬
‫היא הרעיון שיש לך קהל קוראים סקרן‬ ‫שמוכנים ללכת לאן שתיקח אותם.‬
‫- מאת קליפה סאנה -‬
‫הסיפור יכול להיות על כל דבר.‬
‫וחלק מהעסקה עם הקוראים הוא,‬
‫"אני אדאג שזה יהיה כיפי, אז תישארו איתי."‬
‫אז הערב אני הולך לעשות את מה‬ ‫שאני עושה לעיתים קרובות, שזה לראות מוזיקה.‬
‫הדברים העיקריים שאני מסקר בניו יורקר‬ ‫קשורים למדע, רפואה, בריאות.‬
‫- אגודת מאדים -‬
‫היום אני עובד על כתבת רפואת חלל ביוטה.‬
‫יותר ויותר אנשים טסים לחלל,‬
‫אז מה אנחנו יודעים על מה שקורה לגוף שלהם?‬
‫כדאי שתהדקו את הרצועות.‬
‫ניסיתי למצוא דרך לעורר לחיים‬ ‫כמה מהנושאים של בריאות בחלל.‬
‫אני אוהב למצוא את הדרך‬ ‫לספר סיפור מאוד מורכב‬
‫באופן שיהיה מושך עבור הקוראים,‬
‫שיאפשר להם ללמוד‬ ‫על הדברים האלה כמעט בטעות.‬
‫יש הרבה לחות בחול,‬ ‫אז נוצר המראה המקומט הזה שם.‬
‫- תיאטרון גרמרסי‬ ‫דילן מרלו -‬
‫היי!‬
‫אני חושב שחלק מהזהות של הניו יורקר‬ ‫הוא שאפשר לשלוח מישהו לעולם אחר‬
‫כדי שידווח בחזרה.‬
‫אותי זה מחזיר אותי לילדות שלי כפאנק-רוקר,‬
‫שזה היה הדבר הראשון‬ ‫שבאמת אהבתי כשהייתי בן 14.‬
‫הרעיון שאפשר להיכנס דרך דלת סתרים‬
‫ולהגיע לאיזה עולם אחר‬ ‫שבו אנשים אחרים עושים דברים אחרים,‬
‫זאת הרגשה ממש משכרת עבורי.‬
‫אתם מוכנים לחגוג, בייבי?‬
‫תמיד אהבתי את זה‬ ‫שלניו יורקר יש מוניטין גבה מצח כזה,‬
‫שהוא אמור להיות מעין מגזין מהודר,‬
‫כי ככה כיף לי יותר להיכנס‬
‫ולכתוב על ג'יי-זי,‬ ‫או על אגרוף, או על מוזיקת קאנטרי,‬
‫והכתבה תודפס בגופן הזה של הניו יורקר.‬
‫אז חלק מהמטרה היא להבין‬ ‫איך לשמור על ההדר הזה,‬
‫תוך כדי שגם דואגים‬ ‫שהמגזין לא ייראה מיושן מדי.‬
‫"פאנק לימד אותי לאהוב מוזיקה‬ ‫בכך שהוא לימד אותי גם לשנוא מוזיקה.‬
‫"הוא לימד אותי שמוזיקה יכולה להיות מפלגת,‬ ‫שהיא יכולה לעורר חיבה או תיעוב,‬
‫"או רצון להבין מה זה מה."‬
‫תמיד רציתי לכתוב לניו יורקר.‬
‫זה המבורגר שעועית שחורה.‬
‫הרעיון שתשחרר רעיונות לעולם‬
‫וזה יגרום למישהו‬ ‫לשנות את הדרך בה הוא חושב על בעיה‬
‫הוא מאוד מושך.‬
‫יש לנו כאן כוסברה, שמיר, פטרוזיליה.‬
‫העיסוק המרכזי שלי הוא כרופא.‬
‫התמחיתי בניו יורק בזמן המגפה,‬
‫ובעיקרון כתבתי שורה של דיווחים.‬
‫- וריאנט הדלתא הוא סכנה -‬
‫מאז שהמגפה דעכה, הצלחתי להרחיב‬
‫את סוגי הדברים שאני כותב עליהם.‬
‫"רוח מקפיאה ייללה כשנסענו על פני שטח קשים.‬
‫"מצמצתי למרחקים,‬
‫"ודמיינתי את המרחב העצום של אדמה בתולית‬
‫"שבני האדם הראשונים על מאדים ימצאו."‬
‫אני חושב שכמעט כל מי שעובד בניו יורקר‬ ‫הוא אובססיבי במובן מסוים,‬
‫והאובססיה הזאת משכה אותי.‬
‫- שנים עשר שבועות עד לגיליון שנת ה-100 -‬
‫סביר להניח שצפיתי בסרט ביום‬ ‫ב-40 השנים האחרונות.‬
‫במובן מסוים, זה די פשוט.‬
‫יש משהו בנאלי בביקורת,‬
‫אתה צופה בסרט וכותב עליו.‬
‫- ריצ'רד ברודי‬ ‫מבקר סרטים -‬
‫אבל אני אף פעם לא יודע מה אכתוב.‬
‫היי! זהירות!‬
‫ברגע שהסרט מתחיל,‬ ‫אין לי מושג איפה אני נמצא.‬
‫הסרט משתלט עליי, והקהל לא קיים.‬
‫אני לא קיים למשך כל הסרט.‬
‫איזה מין מקום זה שאני…‬
‫הם לא נותנים לי לראות אותו.‬
‫בזמן שאני צופה בסרט,‬ ‫אני כותב הערות בקדחתנות.‬
‫הבעיה היא לא לכתוב אותן,‬ ‫אלא לקרוא אותן אחר כך,‬
‫אחרי שכתבתי אותן בחושך.‬
‫כשסרט נגמר, הדבר האחרון שאני רוצה לעשות‬
‫הוא לדבר עם אנשים.‬
‫אני רץ מהאולם עם המעיל מעל הראש‬ ‫כדי שלא אצטרך לדבר עם עמיתיי המבקרים.‬
‫אני רוצה להחזיק את החוויה בפנים,‬ ‫אפילו לא לחשוב עליה.‬
‫אני רק רוצה לתת לה לעבוד עליי.‬
‫אומרים שאנשים ששותים שלוש כוסות קפה ביום‬
‫מאריכים את חייהם בעשור.‬
‫אני חושב שאני גובל בחיי נצח‬ ‫עם כמות הקפה שאני שותה.‬
‫בלי קפה, שום דבר לא נעשה.‬
‫הלוואי שאף פעם‬ ‫לא הייתי צריך לכתוב ביקורת שלילית,‬
‫ואני תמיד מודע לכך‬ ‫שיש אנשים שמעורבים בדבר.‬
‫אני תמיד אומר שלוקח שנתיים לעשות סרט,‬
‫לוקח שעתיים לצפות בו‬
‫ושתי דקות להרוס אותו,‬ ‫או בטוויטר, שתי שניות.‬
‫אז אני מרגיש צורך בסיסי לנהוג בכבוד.‬
‫"לב הביקורת הוא רגש, התרגשותה של הנשמה.‬
‫"העניין הוא לא מבקרים‬ ‫שלוקחים את עצמם ברצינות,‬
‫"אלא שלוקחים את האמנות ברצינות."‬
‫אהבתי הרבה דברים.‬
‫זה ממש על הגבול‬ ‫של להיות כמו עשרה סיפורים אחרים…‬
‫כן, אני לא בטוח…‬ ‫-מבחינת מה שקורה בו.‬
‫כן. אני די על הגבול, אבל בעד.‬
‫לאורך שנה,‬
‫שולחים לנו בין 7,000 ל-10,000 סיפורים,‬
‫- דבורה טרייסמן‬ ‫עורכת סיפורת -‬
‫ואנחנו מפרסמים 50.‬
‫הם מגיעים מסוכנים, הם מגיעים ממו"לים,‬
‫הם מגיעים ישירות מכותבים.‬ ‫הם מגיעים בכל דרך.‬
‫לא מאוד קשה‬ ‫למצוא את כתובת האימייל שלי, מסתבר.‬
‫זה דבר די נדיר שבמגזינים‬ ‫שאפילו טיפה דומים לשלנו יש סיפורת.‬
‫ואני מודע היטב‬ ‫לכך שיש חלק מקהל הקוראים שלנו‬
‫או מהמנויים שלנו‬ ‫שבכלל לא מסתכלים על הסיפורת.‬
‫בסדר. אבל אני גם יודע‬ ‫שיש חלק מקהל הקוראים שלנו‬
‫שזה הדבר הכי חשוב מבחינתם.‬
‫לפני כשנה וחצי,‬
‫דייוויד רמניק בא אליי ואמר,‬ ‫"לגיליון שנת ה-100,‬
‫"אולי נעשה אנתולוגיה של סיפורת,‬ ‫סיפורים קצרים? מה היית מכניסה לשם?"‬
‫יש יותר מ-13,000 סיפורים‬
‫שהתפרסמו לאורך שנות קיומו של הניו יורקר,‬
‫והספר הזה מכיל 78.‬
‫אי-בי וייט, דורותי פארקר…‬
‫ג'ון אפדייק, פיליפ רות'…‬
‫ג'יי-די סלינג'ר, ג'מייקה קינקייד…‬
‫זה פשוט ממשיך.‬ ‫אני יכולה להקריא כל שם ברשימה הזאת,‬
‫וזה לא יהיה מפתיע.‬
‫דייוויד פוסטר וולאס, יודורה ולטי…‬ ‫-שירלי ג'קסון, ג'ון צ'יבר…‬
‫ג'ומפה להירי, זיידי סמית'…‬ ‫-ולדימיר נבוקוב, סול בלו…‬
‫הרוקי מורקמי, ג'ונו דיאס…‬ ‫-אנני פרו, ג'ורג' סונדרס…‬
‫וכמובן שהסופרת שאת יצירתה נציג‬ ‫במגזין יום השנה הקרוב שלנו‬
‫היא צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה.‬
‫"תמיד השתוקקתי להיות מוכרת,‬
‫"מוכרת באמת, על ידי אדם אחר."‬
‫לרגל 100 שנות קיומו של הניו יורקר כמגזין,‬
‫הם יפרסמו קטע מהרומן החדש שלי,‬ ‫"ספירת חלומות".‬
‫"כי היה זה במהלך המגפה שהתחלתי לסנן את חיי‬
‫"ולתת שמות לדברים שזמן רב היו חסרי שם."‬
‫סיפורת היא הצורה‬ ‫המהוללת ביותר של כל האמנויות.‬
‫- צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה‬ ‫סופרת -‬
‫אני לא משוחדת, כמובן.‬
‫"אבל מה שקרה…"‬
‫הספרות מאפשרת לנו לדעת שיש כמה נקודות מבט.‬
‫מעין קפיצה דמיונית כזאת‬ ‫לתוך החוויה של מישהו אחר.‬
‫כי זה פשוט…‬
‫לפעמים אני מרגישה שיש משהו כמעט אפוקליפטי‬ ‫בעולם בו אנחנו חיים,‬
‫ואני חושבת שספרות‬ ‫היא קרן התקווה הקטנה הזאת.‬
‫כתיבת סיפורת היא אהבת חיי.‬
‫היא הדבר שנותן לי משמעות. היא…‬
‫היא הסיבה שאני כאן.‬
‫כשהגעתי לארה"ב, מהר מאוד היה לי ברור‬
‫שהניו יורקר הוא המקום‬ ‫שבו אתה רוצה שיפרסמו אותך.‬
‫כן, זאת אומרת, הניו יורקר הוא הניו יורקר.‬
‫והניו יורקר יודע שהוא הניו יורקר.‬
‫אז…‬
‫אנשים מאשימים את הניו יורקר באליטיזם.‬
‫אבל אני חושבת ששיחה‬ ‫על דברים שנחשבים אליטיסטיים‬
‫נוטה למעין אנטי-אינטלקטואליזם‬
‫ששוטף את הארץ הזאת,‬
‫והוא רע לארץ הזאת, והוא רע לנו.‬
‫מה אנחנו אומרים?‬ ‫אנחנו אומרים שהוא כל כך אליטיסטי,‬
‫שלא אמור להיות כתוב בו‬ ‫על אמנות ועל ספרות ועל פוליטיקה‬
‫באופן מורכב ומלא מחשבה?‬
‫אם זה אליטיזם, אז אנחנו צריכים יותר.‬
‫אנחנו צריכים יותר.‬
‫- משרדי הניו יורקר הקודמים‬ ‫1987 -‬
‫היי, ברוס.‬
‫אני פה כבר 46 שנה.‬
‫- ברוס דיונס‬ ‫מנהל משרד -‬
‫זה הרבה זמן, אבל לא מספיק.‬
‫מה התפקיד שלך פה?‬
‫אם החשמל נופל, אם מיזוג האוויר מתקלקל,‬ ‫כל הדברים האלה עוברים דרכי.‬
‫אם מישהו צריך חתיכת נייר או מדפסת,‬ ‫הכול עליי.‬
‫אם מישהו צריך תיקון מחשב, הכול עליי.‬
‫וזה אני.‬
‫שם, עם השיער השחור הארוך.‬
‫התחלנו בפינת 25 מערב וה-43.‬ ‫זה הניו יורקר הראשון.‬
‫הייתה שם הרגשה ממש ישנה,‬ ‫כמו בשנות ה-50 של המאה ה-20.‬
‫הייתה כאן קבוצה של אדונים מאוד מבוגרים.‬
‫הקירות היו מוכתמים מעשן סיגריות.‬
‫ספות כאלה שאתה מתיישב עליהן‬ ‫ועולה מהן אבק, נכון?‬
‫כשעברנו בפעם הראשונה,‬
‫ירדנו למרתף וגילינו מה היה שם.‬
‫הוא היה מלא בעיתונים ובחומרים ישנים,‬
‫הדפסות ניסיון ועריכות סיפורת ישנות.‬
‫זה היה כאילו העולם שכח‬ ‫שאנשים עבדו על היצירות האלה,‬
‫אבל הנה העבודה.‬
‫והתחלתי פשוט לאגור‬
‫כל חומר שאנשים זרקו וחשבתי שכדאי שנשמור.‬
‫אני לא אגרן, פשוט לא רציתי להיפטר מזה,‬
‫כי חשבתי שיש כאן היסטוריה.‬
‫זאת מכונת החישוב הראשונה מהניו יורקר.‬
‫היא כמו ביואיק, בעיקרון.‬
‫כל אלה מהדורות ראשונות של כתבי ניו יורקר.‬
‫והכתמים הם הציורים הקטנים‬ ‫שהיית רואה על עמוד.‬
‫אז אלה בעיקרון יצירות אמנות שאמנים יצרו.‬
‫הפרטים והעבודה כאן טובים בטירוף.‬
‫אוקיי.‬
‫עבדתי עם ארבעה‬ ‫מבין חמשת העורכים של הניו יורקר עד היום.‬
‫אבל לא עבדתי עם רוס.‬
‫- שנות ה-50 של המאה ה-20 -‬
‫בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה,‬ ‫הניו יורקר נכנס לעידן חדש.‬
‫המייסד הנחוש שלו, הרולד רוס,‬
‫מת מסרטן ריאות אחרי 26 שנים מאחורי ההגה…‬
‫והוחלף על ידי סגנו, ויליאם שון.‬
‫שון אומנם היה ביישן עד כאב,‬ ‫אך הוא היה חסר פחד כעורך.‬
‫חלק מאנשי המערכת קראו לו "עכבר הברזל",‬
‫והוא דחף את המגזין‬ ‫לפרסם סיפורים שהיו שנויים במחלוקת‬
‫והתעמת עם בעלי הכוח.‬
‫יום אחד בשנת 1958, שון קיבל הצעה‬
‫מסופרת וביולוגית זוכת פרסים‬ ‫בשם רייצ'ל קרסון.‬
‫היא רצתה להבין למה אלפי ציפורים מתו‬
‫אחרי ריסוס קוטל החרקים די-די-טי.‬
‫בזמנו, השתמשו בדי-די-טי ללא הבחנה‬
‫על גידולים חקלאיים,‬ ‫מדשאות ואפילו בתוך בתים.‬
‫- די-די-טי טוב לי-י-י! -‬
‫היצרנים שלו התעקשו שהוא בטוח לשימוש,‬
‫אבל קרסון רצתה לחקור.‬
‫בתמיכתו של שון, היא החלה לערוך מחקרי שטח,‬
‫ראיינה מומחים,‬
‫וירדה לעומק המדע המורכב.‬
‫אבל בזמן שהיא עבדה,‬ ‫קרסון הסתירה סוד מהעולם.‬
‫היא גססה מסרטן השד.‬
‫ניתוחים רבים וטיפולים כואבים‬ ‫לפעמים השאירו אותה בכיסא גלגלים,‬
‫אבל היא המשיכה בעבודתה.‬
‫ולבסוף, אחרי ארבע שנים,‬ ‫היא שלחה טיוטה לשון.‬
‫- אביב דומם‬ ‫פרק 1 -‬
‫כש"אביב דומם" יצא לאור‬ ‫כסדרה בת שלושה חלקים,‬
‫הפרוזה של קרסון הפכה את המדע לספרות.‬
‫"על פני אזורים הולכים וגדלים‬ ‫בארצות הברית", היא כתבה,‬
‫"האביב מגיע עכשיו ללא הכרזתן‬ ‫של הציפורים שחוזרות.‬
‫"ושעות הבוקר המוקדמות,‬ ‫שפעם היו מלאות ביופי של שירת הציפורים,‬
‫"דוממים באופן מוזר."‬
‫הוא יצא לאור כספר, הפך לרב-מכר מיידי,‬
‫ועורר דיון לאומי בנוגע לסכנה‬ ‫שמהווים הכימיקלים לבני אדם ולבעלי חיים.‬
‫שקלת לבקש ממשרד החקלאות‬ ‫לבחון את העניין יותר לעומק?‬
‫כן, ואני יודע שהם כבר עושים זאת.‬
‫אני חושב שבמיוחד בעקבות ספרה‬ ‫של גברת קרסון, אבל הם עושים זאת.‬
‫אבל הוא עורר גם תגובת נגד.‬
‫קרסון הותקפה על ידי חברות כימיקלים חזקות.‬
‫הטענות העיקריות בספרה‬ ‫של גברת רייצ'ל קרסון, "אביב דומם",‬
‫הן עיוותים קשים של העובדות.‬
‫קרסון, שבשלב זה כבר חבשה פאה‬ ‫ובקושי הייתה מסוגלת ללכת,‬
‫הגנה על עבודתה מול הקונגרס והעיתונות.‬
‫אלא אם נשלוט בצורה טובה יותר‬ ‫בכימיקלים האלה,‬
‫אין ספק שאנחנו בדרך לאסון.‬
‫כמה חברות איימו לתבוע את הניו יורקר,‬
‫אבל שון סירב לסגת.‬
‫קרסון מתה פחות משנתיים‬ ‫אחרי יציאתו לאור של "אביב דומם".‬
‫אבל למרות שהיא לא זכתה לראות זאת,‬ ‫עבודתה תעזור להביא את חוק האוויר הנקי,‬
‫את חוק המים הנקיים,‬
‫ואת לידתה של התנועה הסביבתית המודרנית.‬
‫- הצילו את כדור הארץ -‬
‫שנים לאחר מכן,‬
‫כך ניסח שון‬ ‫את הפילוסופיה הפשוטה של המגזין.‬
‫אנחנו אומרים את מה שאנחנו חושבים על דברים.‬
‫זה מה שבאמת האמנו בו,‬
‫ואם זה מה שאנחנו מאמינים בו,‬ ‫עלינו לומר זאת.‬
‫- הצביעו -‬
‫- ליל הבחירות‬ ‫5 בנובמבר, 2024 -‬
‫היי, ולרי.‬
‫תוכלי להעביר לנו את הקטע מהקמפיין‬ ‫של האריס על שיעור ההצבעה של פורטוריקנים?‬
‫הנה, אשלח לך את זה עכשיו.‬ ‫-אוקיי, תודה.‬
‫לא רציתי להטריד אותך כש…‬
‫אוקיי! בואו נשכר כמה אנשים.‬
‫היי.‬ ‫-איך הולך?‬
‫בסדר.‬
‫בדירבורן זאת משימה קצת קשה,‬
‫כי קשה למצוא בירה,‬ ‫אבל יש הרבה נרגילות, אז…‬
‫אתה מוכן לא לשתות מוקדם מדי בערב, בבקשה?‬
‫אני רק אומר, היפותטית.‬ ‫-אוקיי. תגיד לי, מה אתה שומע?‬
‫אף אחד לא יודע כלום, אתה יודע?‬
‫אנחנו מאוד מוכנים.‬
‫יש לנו לייב-בלוג והרבה אנשים בכל מקום.‬
‫אבל מה שאנחנו לא יודעים…‬
‫זה אחד מרגעי הציר האלה בהיסטוריה.‬
‫אנחנו לא יודעים מה יקרה.‬ ‫בטח שלא בשעה כזאת.‬
‫אם היא תנצח, יש לנו את זה מקאדיר נלסון.‬
‫על הג'קט שלה רואים את אובמה,‬ ‫שירלי צ'יזהולם,‬
‫מרטין לות'ר קינג ג'וניור,‬ ‫ת'ורגוד מרשל, פרדריק דאגלס,‬
‫כל מיני דמויות שניתן לטעון‬ ‫שיש להן תהודה בהתקדמות הזו בהיסטוריה.‬
‫וכשמדובר בטראמפ, מצב הרוח שונה למדי.‬
‫הנה טראמפ מושבע על ידי האלק הוגאן.‬
‫ו…‬
‫הנה איור עליז להפליא.‬
‫ואילון מאסק מתפרץ לתוך החדר הסגלגל.‬
‫והנה אחד.‬
‫"קחו טבליה אחת דרך הפה‬ ‫פעם ביום למשך ארבע שנים."‬
‫הנה ספירת קולות האלקטורטים בשעה זו.‬
‫לדונלד טראמפ יש 90 קולות אלקטורטים.‬
‫לקמלה האריס יש 27 קולות אלקטורטים.‬
‫אוקיי, בפלורידה זה לא קורה.‬ ‫כבר הבנו את זה עכשיו?‬
‫הוא מוביל.‬
‫אני לא יודע אם זה יהיה נס‬ ‫אם היא תנצח כרגע,‬
‫אבל היא באמת תהיה…‬
‫היא בפיגור די רציני.‬
‫- הסקרים נסגרו -‬
‫טראמפ הוא המנצח הצפוי במישיגן.‬
‫בחדשות NBC מעריכים‬ ‫שדונלד טראמפ ניצח בוויסקונסין.‬
‫טראמפ ינצח במדינת פנסילבניה.‬
‫בסדר, בואו נעבוד על זה. אוקיי, תודה.‬
‫זה לא מה שציפיתי הלילה,‬
‫אבל הוא בחר בזה.‬
‫קשה להאמין,‬
‫אבל אנחנו לא יכולים לעצב את המציאות.‬ ‫אנחנו יכולים רק לשקף אותה.‬
‫…קרוליינה. דמוגרפית, הן מאוד דומות.‬
‫אפשר אפילו לומר…‬
‫"אחרי שעשרות מיליוני האמריקאים‬ ‫שפחדו מחזרתו של טראמפ‬
‫"יקומו מספת העגמומיות,‬
‫"יגיע הזמן לשקול מה צריך לעשות.‬
‫"אחת הסכנות בחיים תחת שלטון סמכותני‬
‫"היא שהמנהיג רוצה לרוקן אנשים מכוחם.‬
‫"התבוסתנות משתלטת."‬
‫הדאגה שלי בפעם השנייה‬ ‫היא שאנשים מרגישים מובסים.‬
‫אני לא חושב שמישהו בעבודה הזאת,‬
‫ובטח שלא בעבודה החשובה יותר של אזרח,‬
‫יכול להיכנע לזה.‬
‫ייאוש הוא החטא הבלתי נסלח.‬
‫אז, לא.‬
‫לא!‬
‫זה לא…‬
‫אסור להרשות זאת.‬
‫אנחנו עומדים לצפות בכניסה לתפקיד‬
‫של נשיא שינסה לאתחל את העולם.‬
‫- ג'ון לי אנדרסון‬ ‫כתב מערכת -‬
‫כל השאר מרגיש…‬
‫די חסר משמעות.‬
‫וזה גם יאפיין הרבה‬ ‫ממה שיקרה במדינות אחרות. המון.‬
‫כן.‬
‫ג'ון לי.‬
‫מה שלומך?‬ ‫-מה שלומך?‬
‫מעולה.‬
‫עבר יותר מדי זמן.‬ ‫-אני יודע, כן.‬
‫אז לא קראתי על דרום אמריקה,‬ ‫אבל אני אקרא, נכון?‬
‫כן. יש לנו טיוטה, ויש לי כמה תוספות.‬
‫זה מיליי.‬
‫כן.‬ ‫-בחור משוגע.‬
‫ואיך הוא היה איתך?‬
‫ב-26 השנים בהן אני בניו יורקר,‬
‫הייתי איש המלחמה, או אחד מהם.‬
‫והייתי בהרבה מהקונפליקטים שראינו.‬
‫אתה יודע, אפגניסטן, עיראק, לוב, סוריה.‬
‫אבא שלי עבד בשירות החוץ,‬
‫וגדלתי בתשע מדינות,‬ ‫הרבה מהן היו מקומות מחוספסים למדי.‬
‫- מאת ג'ון לי אנדרסון -‬
‫זה מה שהוביל אותי לעיתונות.‬ ‫רציתי לחיות את ההיסטוריה של זמני.‬
‫- מלחמת האופיום של הטליבאן -‬
‫- מלך המלכים -‬
‫מה הדבר הבא שחשבת לעשות? יש איזה…‬
‫אני חייב להגיד לך, אנחנו במצב של…‬
‫באסה?‬
‫אנחנו צריכים לסקר את העולם,‬ ‫לבחור את המקומות שלנו, ולבחור אותם טוב.‬
‫אז תגיד לי מה אתה חושב…‬
‫לניו יורקר מן הסתם אין תקציב‬ ‫כמו של ה"ניו יורק טיימס".‬
‫יש לנו תקציב וצוות קטנים בהרבה,‬
‫אבל דייוויד תמיד תמך ברעיון‬
‫שנצא לשטח ונחזה בהיסטוריה במו עינינו.‬
‫- דמשק, סוריה -‬
‫הדיקטטור בשאר אל-אסד ברח מסוריה השבוע‬
‫כשהמורדים הגיעו לדמשק,‬
‫מה ששם סוף לשלטון בן 54 השנים של משפחתו.‬
‫- טורקיה, עיראק, חומס -‬
‫"יומיים אחרי שהעריץ הסורי,‬ ‫בשאר אל-אסד, ברח מארמונו,‬
‫"הגעתי לדמשק כדי לחזות‬ ‫בתחילתו של חשבון נפש עמוק.‬
‫"קמפיין ארוך של אלימות פנימית‬ ‫פינה לפתע דרך‬
‫"לשקט מתוח וסוריאליסטי."‬
‫כשאני מדווח על סיפור,‬
‫אני אוהב להריח אותו,‬ ‫להרגיש אותו, לטעום אותו,‬
‫ולהעביר את זה לקוראים.‬
‫זאת העיתונאות שאני אוהב לעשות.‬
‫סלאם עליכום.‬
‫"אחר צהריים אחד בדמשק,‬
‫"ביקרתי באחד מבתי הכלא‬ ‫הכי נודעים לשמצה של אסד."‬
‫"אני מתגעגע אלייך, אהובה שלי."‬
‫"פגשנו גבר צעיר‬ ‫שבילה 15 חודשים בכלא המודיעין הצבאי,‬
‫"והוא שחזר‬ ‫את אחת החוויות האיומות שהוא עבר.‬
‫"נראה שהסוהרים ממש לא התאמצו‬ ‫להסתיר את ההתעללות שלהם.‬
‫"נתקלתי בערמת תמונות ענקית‬ ‫שצילמו אסירים אחרי חקירה.‬
‫"עבור רבים, זו הייתה כנראה‬ ‫התמונה האחרונה שלהם לפני שמתו."‬
‫לא מאוד קשה לקרוע חברה לגזרים‬ ‫אם אתה מחליט לעשות זאת.‬
‫- שמונה שבועות עד לגיליון שנת ה-100 -‬
‫אז מה את חושבת על הרעיון‬ ‫שאמנים שונים יציירו סוגים שונים של "100"?‬
‫או שאת מעדיפה יוסטייס קלאסי?‬ ‫אולי זה יותר טוב.‬
‫אני כן אגיד שאני אוהבת את ההתקדמות הזאת.‬
‫יוסטייס מהעריסה עד לקבר…‬ ‫-כן.‬
‫ליבת ההבנה של הניו יורקר‬
‫היא שתמיד יש את המתח בין העבר להווה.‬
‫המגזין דואג להיות עם אצבע על הדופק‬ ‫בנוגע למה שקורה עכשיו,‬
‫אבל המגזין עצמו‬ ‫לא ממש השתנה ויזואלית מאז 1925.‬
‫- ניקולס בלצ'מן‬ ‫מנהל קריאייטיב -‬
‫אני זוכר שכשהגעתי לכאן,‬ ‫רציתי להכניס מספרים לא מתיישרים.‬
‫הכוונה במספרים לא מתיישרים היא לדוגמה‬ ‫שכשמדפיסים את המספר "1926",‬
‫ה-9 יורד קצת למטה.‬
‫הוא לא יהיה לגמרי ישר,‬ ‫כך שזה ירגיש קצת יותר אלגנטי.‬
‫אבל נדרשו שבועות כדי לשכנע את האחראים‬
‫שזה יהיה שינוי טוב.‬
‫תראה את זה.‬ ‫-תראה!‬
‫אז הרבה מזה כבר ראית.‬ ‫אולי פשוט נתחיל מהחזית.‬
‫למגזין יש מדריך סגנון בנוגע ל…‬
‫כל מיני דברים.‬
‫איפה ומתי להשתמש בדיארזיס,‬ ‫איך להשתמש בפסיקים,‬
‫או לפעמים איותים יוצאי דופן שלנו.‬
‫שבו.‬
‫אז לקראת יום השנה ה-100,‬ ‫נראה היה שזה רעיון טוב‬
‫לפתוח דיון שיעסוק בכמה מהנושאים שהצטברו‬
‫כמו זיפרגליים על הדופן של הספינה.‬
‫אבל מהם הדברים שבחשאי אנחנו…‬
‫שהשתכנענו וקיבלנו כמסורת,‬
‫שאולי שווה לשקול מחדש?‬
‫טוב, עניין אחד שעולה הרבה הוא "נער מתבגר".‬
‫כן.‬ ‫-המקף ב"נער מתבגר".‬
‫האיות של מספרים.‬
‫הייתי טוען ששימוש באות גדולה ב"אינטרנט".‬
‫אנחנו חריגים,‬ ‫וזה גורם לנו להיראות מיושנים.‬
‫נושא אחד שעולה כבר עשורים רבים‬ ‫הוא הנושא הבא.‬
‫"אני חושש שלא אוכל לכתוב בקולי."‬
‫בפעמים המעטות שחוויתי את החוויה הזאת,‬ ‫הסיבה הייתה שהם היו כותבים גרועים.‬
‫אז זה הגיע לעמוד הראשי של הניו יורק טיימס.‬
‫הם לא עמדו בפיתוי.‬
‫למה זה בניו יורק טיימס? לא יודע.‬ ‫אולי היה יום חלש בחדשות.‬
‫- הניו יורקר בוחן מחדש את מדריך הסגנון,‬ ‫והנקודות האלה נשארות -‬
‫עבורי, הניו יורקר הוא עדיין‬
‫מוסד מעורר השתאות ובלתי חדיר שיש לי בראש.‬
‫אפילו שפרסמו בו דברים שלי,‬
‫אני עדיין מרגישה, "אני? תודה!"‬
‫הפעם הראשונה שאת רואה את שמך‬ ‫בגופן של הניו יורקר היא אגו-טריפ רציני.‬
‫הייתי אומרת שהתרגשתי מזה יותר‬
‫מאשר שאוכל להתרגש אי פעם מזכייה באוסקר.‬
‫למרות שלא זכיתי באוסקר,‬ ‫אז אולי אחזור אליכם בקשר לזה.‬
‫הרגשתי כבוד גדול להיכלל במגזין.‬
‫הכותבים האלה הם הכותבים שנמצאים בחזית‬
‫המחשבה והספרות בתרבות שלנו.‬
‫ואז אני צוחק קצת,‬
‫כי אני לא מאמין שהכנסתי לשם סיפור‬
‫על מארוו אלברט, כרוז הספורט.‬
‫זה הקטע הראשון שלי שפורסם בניו יורקר.‬
‫זה הרגיש כאילו מגשימים לי משאלה.‬ ‫הם אמרו, "נפרסם את הסיפור שלך".‬
‫הכול הרגיש כמו,‬ ‫"אולי אני מאוד חולה ואף אחד לא מגלה לי".‬
‫יש לי שיעור גיטרה כל יום ראשון.‬
‫זה משהו שאני מאוד גרוע בו, ולא אכפת לי.‬
‫זאת בריחה מוחלטת.‬
‫זאת לא כתיבה, זאת לא קריאה,‬
‫זה לא להיות עורך.‬
‫זה פשוט… זאת חופשה בשבילי.‬
‫- "אני מניח שזו סוג של קריאת השכמה." -‬
‫אבא שלי היה רופא שיניים.‬
‫הייתה לו מרפאה קטנה בניו ג'רזי,‬
‫והוא חלה מאוד בשנות ה-50 לחייו.‬
‫הוא חלה בפרקינסון,‬ ‫ולא היה יכול להמשיך לעבוד.‬
‫ואימא שלי, ברברה,‬
‫חלתה לצערי בטרשת נפוצה בגיל מאוד צעיר,‬
‫אז היו לי שני הורים בעלי מוגבלות די מהר.‬
‫אני מתגעגע אליהם, כן.‬ ‫אני אוהב את התמונה הזאת.‬
‫היו לי מקרים מדהימים של מזל טוב,‬ ‫ומקרים מדהימים של מזל רע.‬
‫ואני חושב שזה כנראה המצב האנושי,‬ ‫אם יש לך מזל.‬
‫מבחינה מקצועית, האלים התייחסו אליי יפה.‬
‫אבל כן, ההורים שלי היו בעלי מוגבלות‬
‫והבת הצעירה שלי היא אוטיסטית בתפקוד נמוך,‬
‫ו…‬
‫וזה לא יכול שלא לעצב‬
‫את האדם שיושב מולכם.‬
‫איך זה משפיע‬ ‫על האופן בו אני מסתכל על הניו יורקר?‬
‫אני מניח שאין ספק שזה עיצב את המזג שלי.‬
‫ובכן, אני רוצה שהניו יורקר יהיה שני דברים.‬
‫אני רוצה שהוא יהיה מעולה,‬
‫ואני רוצה שהוא יהיה הומאני.‬
‫- שנות ה-60 של המאה ה-20 -‬
‫כארבעה עשורים אחרי היווסדו,‬
‫הניו יורקר פרסם מנעד של קולות,‬
‫אבל הצליח להתעלם מחייהם‬ ‫של יותר ממיליון תושבי ניו יורק‬
‫שחיו לצידם של כתביו ועורכיו המוערכים.‬
‫המגזין פרסם מספר יצירות של לנגסטון יוז,‬
‫וסיפור אחד של אן פטרי.‬
‫אבל לרוב, כששחורים הופיעו במגזין,‬
‫זה היה כמשרתים,‬
‫סבלים,‬
‫ובקריקטורות גזעניות.‬
‫בשנת 1961,‬
‫התנועה לזכויות האזרח צברה מומנטום,‬
‫ועורך הניו יורקר, ויליאם שון,‬
‫ביקש מסופר צעיר בשם ג'יימס בולדווין‬ ‫לכתוב משהו עבור המגזין.‬
‫כל משקלה של האומה מלמד אותך לתעב את עצמך.‬
‫בולדווין הגיש את אחד החיבורים החזקים ביותר‬ ‫שנכתבו אי פעם על גזע.‬
‫היצירה הייתה צורבת וכנה באופן בלתי מתפשר.‬
‫- על הצלב -‬
‫- מכתב מאזור שבראשי -‬
‫"הפכתי", הוא כתב,‬
‫"בשנתי ה-14,‬
‫"בפעם הראשונה בחיי, לאדם שפוחד.‬
‫"פוחד מהרוע שבתוכי, ופוחד מהרוע שבחוץ."‬
‫החיבור נסוב סביב ביקורו אצל אלייז'ה מוחמד,‬
‫מנהיג תנועת השחורים הלאומנית אומת האסלאם.‬
‫האנשים הלבנים…‬
‫אבל שמם האמיתי הוא השטן.‬
‫בולדווין חקר את המערבולת המורכבת‬ ‫של זעם, גאווה וכאב‬
‫שהוא הרגיש כאדם שחור,‬
‫והוא התעמת ישירות עם קוראי המגזין,‬ ‫שהיו לבנים ברובם.‬
‫הוא כתב,‬
‫"לא ניתן להגזים בתיאור‬ ‫האכזריות שבה מתייחסים לשחורים במדינה הזאת,‬
‫"ולא משנה עד כמה גברים לבנים‬ ‫לא רוצים לשמוע על כך."‬
‫התגובה הייתה נפיצה,‬
‫ומכתבי שבחים זרמו למערכת…‬
‫- נפלא -‬
‫אבל כותב אחד הביע אכזבה‬
‫מכך שהחיבור הודפס‬ ‫לצד פרסומת לוויסקי "וירג'יניה",‬
‫שהציגה איור גזעני.‬
‫מאמרו של בולדווין הפך לבסיס‬ ‫לספרו הקלאסי "בפעם הבאה - שריפה",‬
‫והטיס אותו לאור הזרקורים הארצי,‬
‫מה שהפך אותו לקול מוביל‬ ‫במאבק למען צדק גזעי.‬
‫"לפני 22 שנה, כשהייתי בן 14,‬
‫"קיבלתי את אוסף החיבורים השני‬ ‫של ג'יימס בולדווין,‬
‫"'איש אינו יודע את שמי'.‬
‫"על עטיפת הספר הופיעה תמונה של בולדווין‬
‫"לבוש בטי-שירט לבנה‬ ‫ועומד מול ערמת הריסות במגרש ריק.‬
‫"מעולם לא ראיתי תמונה של ילד שחור כמוני.‬
‫"התמונה של בולדווין נראתה‬ ‫כאילו אפשר היה לצלם אותה בשכונה שלי.‬
‫"למעשה, התחלתי לדמיין‬ ‫שהתמונה של בולדווין הייתה שלי,‬
‫"ושתוכן הספר היה תיעוד‬ ‫של החיים שהשתוקקתי לחיות."‬
‫נחשפתי לראשונה לניו יורקר‬ ‫דרך אחד המנטורים הגייז שלי‬
‫שנתן לי מנוי, ו…‬
‫- הילטון אלס‬ ‫כתב מערכת -‬
‫זה היה הדבר שחיכיתי לו.‬
‫היה שם מגוון קולות לא רק על העיר שאהבתי,‬
‫אלא גם על העולם שלא ידעתי עליו דבר,‬
‫והתמכרתי.‬
‫זה הרגיש ממש כמו משהו בשבילי.‬
‫ו…‬
‫החוויה הזאת עבור ילד היא יחידה במינה.‬
‫- חייה האמריקאים‬ ‫מאת הילטון אלס -‬
‫לראות את השם שלי בניו יורקר זה דבר מדהים,‬
‫כי פתאום אתה נראה‬
‫כמו השפה של כל האנשים האלה שאהבת.‬
‫פשוט התמכרתי.‬
‫אני רואה שתיים,‬ ‫אולי שלוש תערוכות אמנות בשבוע.‬
‫זה הבאוורי.‬
‫אני אוהב את…‬
‫דמויות הילדים האלה.‬
‫מה שאני אוהב באמנות וביצירת אמנות‬
‫אלה פראות הרוח והבלתי צפוי.‬
‫אז זה דורש סוג של אופטימיות,‬
‫שלמרות אירועים ואסונות שקורים בעולם,‬
‫הרוח האנושית תישאר.‬
‫ברחבי העיר‬
‫יש יופי,‬
‫אם אתה שם לב ומביט באמת.‬
‫- תערוכת אמנות ליום השנה ה-100‬ ‫ל'אליאנס ניו יורק -‬
‫זו יצירה יפה מאוד של סמפה. היא חתומה.‬
‫לרגל חגיגות ה-100 שנה למגזין,‬
‫אנחנו מתקינים את היצירות המקוריות‬
‫של יותר מ-100 עמודי שער,‬
‫כדי להראות איך האמנים עצמם‬
‫מזרזים את מה שיש באוויר,‬
‫או, אני מניחה,‬ ‫לוכדים את הרגעים כשהם קורים.‬
‫זה קאדיר נלסון, וזה ציור שמן.‬
‫הוא צייר אותו בתקופת הקורונה.‬
‫הדימויים הטובים ביותר‬
‫הם נקודת יציאה עבורכם, הרגש של הקורא.‬
‫וזה קרה עם ההדפס של 11 בספטמבר.‬
‫הייתי עם בעלי,‬
‫והיינו בדרך להצביע.‬
‫וברגע שיצאנו החוצה,‬
‫ראינו אנשים חולפים על פנינו בריצה,‬
‫והם היו מכוסים באפר לבן.‬
‫ואז ראינו את הבניין השני פשוט נופל,‬ ‫ממש לנגד עינינו.‬
‫העוזר שלי אמר, "פרנסואז, התקשרו מהמשרד.‬
‫"דייוויד רמניק רוצה לדבר איתך על שער חדש."‬
‫דיברתי עם עוד אימא.‬
‫אמרתי לה, "אני חייבת ללכת למשרד‬ ‫כדי למצוא שער למגזין."‬
‫ואליז, חברה שלי, שגם היא אימא,‬
‫התגובה המיידית שלה הייתה,‬ ‫"שער? שער למגזין?‬
‫"אני אגיד לך מה תעשי בשביל שער.‬ ‫אל תעשי כלום! אל תעשי שער!"‬
‫והאמת שהתחברתי לזה.‬
‫אני נשואה לארט שפיגלמן, האמן,‬
‫והוא אמר, "את צריכה לעשות שחור על שחור.‬
‫"את צריכה להשחיר את המגדלים על רקע שחור."‬
‫והגעתי למשרד,‬
‫ישבתי ליד המחשב שלי, ציירתי את זה,‬
‫וברגע שראיתי את זה, הבנתי שזאת התשובה.‬
‫כדי לסמל את מה שאבד בכך שנראה את היעדרו.‬
‫- ארבעה שבועות עד לגיליון שנת ה-100 -‬
‫לשער של גיליון יום השנה,‬
‫חשבנו על רעיון שלדעתי יוכל לעבוד.‬
‫הדרך היחידה להראות לך את זה‬ ‫היא לעשות את זה‬
‫עם גרסת דמה, אז…‬
‫לכן אני מריח דבק גומי נוזלי.‬ ‫-בדיוק. אני יודעת שאמרת לי…‬
‫ילדים בבית הספר שלי היו מתמסטלים מזה.‬
‫אז מה שאני מציעה לך…‬ ‫-כן. זה לא להתמסטל מדבק גומי נוזלי.‬
‫אנחנו נשתמש ביוסטייס המקורי מבחוץ,‬
‫ואז נעשה לו וריאציה,‬
‫ואז עוד וריאציה.‬
‫זה מורכב יותר מבחינת ההפקה, אבל…‬
‫אבל זו לא בעיה שלי, אלא שלך. אוקיי.‬ ‫-בדיוק.‬
‫אז בואי נעשה את זה. אני חושב שזה…‬ ‫-יש!‬
‫למה את כל כך…? כן, איזו מלכודת.‬
‫זה די כיפי.‬
‫נכון שזה נחמד?‬ ‫-כן, זה לא מה שציפיתי.‬
‫- מונטסיטו, קליפורניה -‬
‫יש אנשים שחושבים‬ ‫שעיתונאות סלבריטאים היא קלת דעת.‬
‫זאת אומרת, אלה לא דיווחים ממלחמה.‬
‫אבל מבחינתי, האופן בו תרבות נוצרת…‬
‫- רייצ'ל סיים‬ ‫כתבת מערכת -‬
‫המיתוסים שאנחנו רוצים לספר על עצמנו,‬ ‫איך אמנים שואפים להגיע למקום בו הם נמצאים,‬
‫אלה סיפורים אוניברסליים בעיניי,‬ ‫והם מעניינים.‬
‫אני אוהבת לחשוב לעומק על הדברים האלה.‬
‫אוקיי.‬
‫יש מי שאומר שהניו יורקר יצר את "הפרופיל",‬
‫ששם המציאו את המילה "פרופיל" כדי לתאר‬
‫עיתונאות מהסוג המאוד ספציפי הזה,‬
‫שבה זה אחד על אחד עם עיתונאי ומושא כתבה,‬
‫ויצירה של מיני-סרט תיעודי‬ ‫על הזמן שלהם ביחד בעמוד.‬
‫אני זוכרת שדייוויד שלח לי סמס‬ ‫שאמר משהו כמו, "מה לגבי קרול ברנט?"‬
‫והתשובה היחידה לשאלה הזאת‬ ‫היא, "כן, סימן קריאה".‬
‫היא ללא ספק‬ ‫אחת הנשים הכי מצחיקות שהכרנו אי פעם.‬
‫קבלו בבקשה את קרול ברנט הקורעת מצחוק.‬
‫קרול ברנט, קודם כול, סמל.‬
‫את כיפית. מה את רוצה כשאת רוצה‬ ‫לשחרר קצת את השיער?‬
‫בהנחה שזה השיער שלך.‬ ‫-אני מורידה אותו.‬
‫אני מתעניינת בנשים בקומדיה, נשים בבידור,‬
‫נשים שיוצרות טריטוריה‬ ‫שאף אחת לא יצרה לפני כן.‬
‫קרול היא כל הדברים האלה.‬
‫ממש נחמד לפגוש אותך.‬ ‫-טוב לפגוש אותך.‬
‫אז, קרול, אני אפעיל את זה,‬ ‫אז את מוקלטת עכשיו.‬
‫אוקיי.‬ ‫-בסדר.‬
‫אנחנו ב"לאקי'ס".‬ ‫-כן.‬
‫באיזו תדירות את מגיעה לכאן?‬ ‫-פעם בשבוע.‬
‫כשאת מתחילה לכתוב פרופיל,‬ ‫את קוראת פחות או יותר כל ריאיון שהיה להם.‬
‫לפעמים את קוראת את הממוארים שלהם.‬ ‫וכשאת עושה את זה,‬
‫את מגלה שיש אנקדוטות וציטוטים מסוימים‬ ‫שהם חזרו עליהם אלפי פעמים.‬
‫אז אני תמיד מנסה‬ ‫למצוא שאלות המשך בדיוק לדברים האלה.‬
‫משהו שידחוף אנשים מחוץ לאזור הנוחות שלהם,‬ ‫שקצת יוציא אותם מהקצב.‬
‫הלכת פעם לטיפול?‬
‫לא.‬
‫רק פעם אחת, כשהבת שלי השתמשה בסמים.‬
‫כן.‬
‫אף פעם אסור לחשוב, "האם הם יאהבו את זה"?‬
‫המנטורים שלי במגזין תמיד לימדו אותי,‬
‫"אם את חושבת שהם יאהבו את זה,‬ ‫את נובחת על העץ הלא נכון."‬
‫את מקווה שזה יהיה מדויק בעיניהם.‬
‫כאישה…‬
‫לא יכולתי להיות ג'קי גליסון או סיד סיזר.‬
‫הם היו אומרים, "זה גרוע. תתקני את זה".‬
‫הייתי אומרת, "אתם יכולים לבוא לעזור לי?‬ ‫אני לא ממש עושה את זה כמו שצריך".‬
‫התחבולות שלך.‬ ‫-זו הייתה דרך למנוע מהם לקרוא לי "כלבה".‬
‫מה הדבר הכי גרוע שהיה קורה‬ ‫אם היו קוראים לך "כלבה"?‬
‫זה היה פשוט…‬ ‫-טוב, לא רציתי מוניטין כזה.‬
‫חלק מאוד גדול בלהיות מראיינת הוא להקשיב.‬
‫את צריכה להקשיב למילים שמתחת למילים.‬
‫מה הם באמת מנסים להגיד?‬ ‫על מה הם באמת חושבים? מה מעסיק אותם?‬
‫חווית את אימא שלך כאישה מאוד שנונה וחכמה?‬
‫היא מאוד חכמה, מאוד שנונה,‬
‫ומאוד… עצובה.‬
‫היו לה הרבה חלומות, ו…‬
‫אף אחד מהם לא ממש התגשם.‬
‫החלק של הכתיבה‬ ‫הוא החלק הכי קשה בתהליך עבורי,‬
‫ללא ספק.‬
‫לי אישית אין חברים כותבים שאני חושבת‬ ‫שפשוט יושבים שם כל דקה ביום ואומרים,‬
‫"אני אוהב את זה! אני נהנה בטירוף!"‬
‫אני מתה מפחד‬ ‫שזה ייראה כאילו אני קארי ברדשואו.‬
‫כאילו, "לא יכולתי שלא לתהות,‬
‫"האם קרול ברנט‬ ‫היא האישה הכי מצחיקה שנולדה אי פעם?"‬
‫אני חייבת סיגריה‬ ‫כדי לעשות את הדבר האותנטי.‬
‫זאת אומרת, קארי מסתובבת עם הניו יורקר.‬
‫באחד הסרטים, הספר שלה מקבל ביקורת גרועה.‬
‫"עד שברדשואו המוכשרת‬ ‫לא תשכיל להבין טוב יותר‬
‫"את המורכבות שבחיי הנישואים,‬
‫"עדיף יהיה לה לחקור את נדר השתיקה."‬
‫וואו, זה בטח… זה בטוח שרף.‬
‫ב"מד מן" היו לנו‬ ‫הרבה מגזינים מקוריים מהתקופה.‬
‫היה לנו מגזין "לייף", מגזין "טיים",‬
‫היה לנו "ניוזוויק" וגם את הניו יורקר.‬
‫אלה היו ימי הזוהר של המגזינים, ללא ספק.‬
‫הפעולה הפיזית‬ ‫של להחזיק מגזינים ולהסתובב איתם‬
‫בתיק היד או בתיק הגב שלך פשוט נעלמה,‬
‫ואני כבר לא רואה‬ ‫הרבה אנשים שקוראים אותם ברכבת.‬
‫אני רק רואה אנשים בטלפון.‬
‫אולי הם קוראים את הניו יורקר,‬ ‫אבל זה די מרגיז.‬
‫שוב, הפלא של המגזינים,‬ ‫שקצת הלך לאיבוד בעידן הדיגיטלי,‬
‫עם הגלילה האובססיבית, אין לך סוג כזה של…‬
‫התחלה וסוף פיזיים של משהו.‬
‫לגלילה הזאת אין סוף.‬
‫לא אני המצאתי את האינטרנט.‬ ‫אם הייתי ממציא אותו, היה לו סוף.‬
‫- פילם פורום -‬
‫- סיפורים מהניו יורקר -‬
‫זה אירוע מרגש מאוד ב"פילם פורום".‬
‫לרגל חגיגות ה-100 לניו יורקר,‬
‫הם יקרינו מערך של סרטים‬ ‫שיש להם קשר כלשהו לניו יורקר.‬
‫הסדרה כוללת את "הר ברוקבק",‬ ‫שהיה סיפור קצר בניו יורקר.‬
‫"החיים לפי משפחת אדאמס" מבוסס כמובן‬ ‫על הקריקטורות של צ'רלס אדמס.‬
‫"הקלות הבלתי נסבלת של הקיום",‬ ‫שמבוסס על סיפור מאת מילן קונדרה.‬
‫"אדפטיישן", שבו כתבת של הניו יורקר,‬ ‫סוזן אורלין, היא דמות.‬
‫סרט נוסף שקשור לניו יורקר‬ ‫הוא "הכרוניקה הצרפתית" של וס אנדרסון,‬
‫שבו כתבים אמיתיים של הניו יורקר‬ ‫הופכים לדמויות בדיוניות.‬
‫ביל מארי משחק שם גרסה של הרולד רוס,‬ ‫העורך המייסד של הניו יורקר.‬
‫הודעה ממנהל העבודה. שעה אחת להדפסה.‬
‫אתה מפוטר.‬
‫והערב הם מקרינים את "בדם קר",‬
‫שמבוסס על יצירתו המפורסמת של טרומן קפוטה.‬
‫קשה מאוד לדמיין את ההשפעה‬ ‫שהייתה ל"בדם קר" של טרומן קפוטה‬
‫על הניו יורקר ועל חיי הספרות באמריקה.‬
‫טרומן קפוטה המציא‬ ‫את כתיבת הפשע האמיתי ברמה הגבוהה ביותר.‬
‫בשנת 1965,‬
‫הניו יורקר פרסם‬ ‫סדרה שוברת קופות בת ארבעה חלקים,‬
‫שהפכה לספר רב-מכר וללהיט קולנועי.‬
‫בדם קר.‬
‫זו תהיה אחת היצירות המהוללות ביותר‬ ‫שפורסמו במגזין בכל הזמנים,‬
‫אך גם אחת השנויות ביותר במחלוקת.‬
‫המחבר, טרומן קפוטה,‬
‫התקבל לעבודה בניו יורקר בגיל 17,‬
‫ותפקידו היה להביא קפה ולעשות סידורים.‬
‫עד מהרה הוא נודע במשרד‬ ‫בזכות הרכילות המקסימה שלו‬
‫והתנהגותו הרעה.‬
‫לכאורה, הוא פוטר כי התחזה לכתב מערכת‬
‫והעליב את המשורר רוברט פרוסט.‬
‫אבל העורך, ויליאם שון, התרשם מהכתיבה שלו.‬
‫אז שנים אחר כך,‬
‫כשקפוטה הציע סיפור‬ ‫על רצח אכזרי בבית חווה בקנזס,‬
‫שון תמך בו.‬
‫ההרפתקה החדשה הזאת שלי, הניסוי הזה,‬
‫הוא מה שאני מכנה "רומן לא בדיוני".‬
‫רומן לא בדיוני הוא ז'אנר‬
‫שנוצר על ידי סינתזה‬
‫של עיתונאות וטכניקה של סיפורת.‬
‫קפוטה טען שהוא משלב את הקפדנות של עיתונות‬
‫עם הסגנון הנרטיבי של סיפורת,‬
‫בדומה למה שעשה ג'ון הרסי‬ ‫עם הירושימה שנים קודם לכן.‬
‫אבל זמן קצר אחרי שפורסם "בדם קר",‬
‫היו מבקרים שהחלו לפקפק בדיווחים של קפוטה.‬
‫מבקר מקומי אחד אמר,‬ ‫"קפוטה תמיד היה סופר של בדיון.‬
‫"הוא עדיין סופר של בדיון."‬
‫הם הטילו ספק בכך‬ ‫שהוא זכר את השיחות הארוכות‬
‫שהוא ציטט מילה במילה בלי הערות או הקלטות.‬
‫יש לי את הגרסה השמיעתית של זיכרון צילומי.‬
‫ויליאם שון ציין חששות משלו‬ ‫במהלך תהליך העריכה.‬
‫ליד פסקה שמתארת שיחה פרטית‬ ‫בין שתי דמויות שבהמשך ייהרגו,‬
‫שון שרבט בעיפרון, "איך יודעים?‬
‫"אין עדים? בעיה כללית."‬
‫אדוני.‬
‫קפוטה התמודד עם שאלות בנוגע לעבודתו‬ ‫במשך עשרות שנים.‬
‫השאלה המרכזית היא‬
‫האם אנחנו אמורים לקרוא את הדברים האלה‬ ‫כסיפורת או לא?‬
‫ונראה שפיתחת דרך ליהנות משני העולמות,‬
‫כך שאיש לא ממש ידע איך לאכול אותך,‬ ‫כמו שאומרים.‬
‫האם אתה מתכוון להגיד שאני לוקח משהו עובדתי‬
‫ואז יוצר ממנו בדיון?‬
‫כי זה ממש לא מה שאני עושה.‬
‫אני ממש לא יוצר ממנו בדיון.‬
‫קפוטה הודה בסופו של דבר‬ ‫שהוא המציא את הסצנה האחרונה,‬
‫שיחה בבית קברות בין בלש‬ ‫לחברה הכי טובה של הנערה שנרצחה.‬
‫- ננסי מיי קלאטר‬ ‫1943 - 1959 -‬
‫שון אמר בהמשך‬ ‫שהוא מתחרט על כך שפרסם את "בדם קר",‬
‫ולאורך העשורים הבאים,‬
‫המגזין שדרג את תהליך בדיקת העובדות שלו‬
‫כדי לנסות למנוע מדבר כזה לקרות שוב.‬
‫- העובדה הקטנה והעצובה -‬
‫- מחלקת בדיקת עובדות -‬
‫אוקיי. אז בבוקר יום ההוצאה להורג,‬
‫שניים מכם נמצאים בתא מעצר‬ ‫ליד תא הנידונים למוות. זה נכון?‬
‫אנחנו אומרים שהזמנת את הכתב,‬ ‫ג'ון לי, לכוס תה.‬
‫זה היה קפה או תה?‬
‫יש לנו 29 אנשים‬
‫שעובדים במחלקת בדיקת העובדות, כולל אותי.‬
‫אנחנו לא פה רק כדי לדייק בשמות ובתאריכים,‬ ‫למרות שהדברים האלה חשובים ביותר.‬
‫אנחנו פה בתור הקורא.‬
‫אנחנו תמיד חושבים על ההקשר מאחורי הסיפור.‬
‫לאריקה לא היו שיניים,‬
‫אני מניחה שכתוצאה מהבעיות הדנטליות בכלא.‬
‫הכול יכול להיות לגמרי נכון,‬ ‫אבל עלול להרגיש לא הגון.‬
‫- אז מי בודק העובדות? -‬
‫אתה מדפיס את הכתבה,‬
‫ואז אתה מדגיש כל מה שיכולה להיות עובדה.‬
‫בסופו של דבר זו כמעט כל מילה בעמוד.‬
‫אני מניח שלפעמים הפעלים,‬ ‫או, "הוא", אולי לא ניתנים לבדיקה.‬
‫אבל אז אתה חושב, "האדם הזה עדיין בחיים?"‬
‫ואם לא, זה יצטרך להיות, "היה".‬
‫ואז אתה יוצר קשר‬ ‫עם מושאי הכתבה ועם המקורות.‬
‫אני רוצה לוודא שאנחנו צודקים לגבי האופן‬ ‫בו אתם עונים לטלפון כשמתקשרים למסעדה.‬
‫זה, "אחר צהריים טובים, 'ספארקס סטייקהאוס',‬ ‫איך אפשר לעזור"? זה נשמע נכון?‬
‫אנחנו בודקים עובדתית כל מה שמפורסם במגזין.‬ ‫שערים, קריקטורות, שירים, סיפורת.‬
‫כן, יש בדיקת עובדות לקריקטורות.‬
‫הייתה לנו קריקטורה שהיה מצויר בה פינגווין,‬
‫והכיתוב היה משהו כמו,‬ ‫"אנחנו מעדיפים את המונח 'ארקטי-אמריקאים'".‬
‫יש אנשים שכתבו, בצדק,‬
‫ואמרו, "אין פינגווינים באזור הארקטי,‬ ‫הם באנטארקטיקה".‬
‫זה די הורס את הבדיחה‬ ‫אם אין פינגווינים באזור הארקטי.‬
‫שער אחד שבו לבושתי הרבה נתתי לטעות לחמוק‬
‫הוא תמונה של מוכר נקניקיות ששוכב בחוף הים.‬
‫חשבתי, "אוקיי, אני אבדוק‬ ‫אם הצל שמטילה השמשייה שלו סביר.‬
‫"כן, הצל שהשמשייה שלו מטילה סביר",‬
‫והשקעתי את כל יכולת בדיקת העובדות שלי‬ ‫בשער הזה.‬
‫יש אישור, אין עם זה בעיה,‬ ‫אנחנו מפרסמים את זה.‬
‫יש לו שתי רגליים ימניות.‬ ‫זה גרוע יותר משתיים שמאליות.‬
‫אם הן היו שמאליות, היינו יכולים‬ ‫להפוך את זה לבדיחה. פשוט לא שמתי לב.‬
‫נורא!‬
‫אנשים אוהבים לתפוס את בודקי העובדות.‬
‫לעיתים קרובות אנחנו שומעים את אותו משפט,‬
‫"אף פעם לא חשבתי‬ ‫שמחלקת בדיקת העובדות הנשגבת של הניו יורקר‬
‫"תרד נמוך כל כך."‬
‫לא נראה לי שאי פעם ראיתי‬ ‫שמשתמשים בשם התואר הזה בשום מקום‬
‫חוץ מאשר במכתב תלונה על טעות.‬
‫כאילו, מי משתמש במילה "נשגב"?‬
‫מואז אמר לג'ון לי שסוכן של המשטר‬
‫הרג את היונים של המשפחה שלו.‬
‫העבודה ללא ספק דורשת עור עבה.‬
‫אתה חייב להיות מסוגל‬ ‫להתמודד עם אנשים שלא מרוצים ממך.‬
‫ויש להם כל סיבה להיות לא מרוצים,‬ ‫לעיתים קרובות.‬
‫לפעמים הם עומדים להיות מוצגים‬ ‫באור לא מחמיא במגזין ארצי.‬
‫אמרת שאם אנשים באים אליך‬ ‫ומתחילים לדבר על טראמפ,‬
‫אתה שולף מסמך שהכנת‬ ‫שעובר על פעמים בהן הוא שיקר.‬
‫זה נכון?‬
‫אין ספק שזאת תקופה מבלבלת מבחינה פוליטית.‬
‫יש התרופפות של הרעיון‬ ‫שפוליטיקאים אמורים להגיד את האמת.‬
‫וזה גרם לנו להכפיל את המחויבות שלנו‬ ‫למה שאנחנו עושים.‬
‫באופן אישי, זה מאוד מדרבן בעיניי.‬
‫זה מרגיש כמו הנוגדן הטוב ביותר‬ ‫לשטף השקרים השערורייתיים,‬
‫אתה יודע?‬
‫איזה נוגדן טוב יותר לזה יש‬ ‫מאשר מלגלות אכפתיות,‬
‫לשים לב ולדאוג שהעובדות שלנו יהיו נכונות?‬
‫שלום.‬ ‫-היי, מה נשמע?‬
‫מה שלומך?‬ ‫-מה קורה?‬
‫טוב לראות אותך.‬ ‫-טוב לראות אותך.‬
‫נכנסתי למערכת יחסים עם הניו יורקר‬
‫כשחקרתי את הארווי ויינסטין‬
‫והשתכנעתי שהוא טורף מיני סדרתי,‬
‫- רונאן פארו‬ ‫כתב תורם -‬
‫אבל לא הצלחתי לפרסם את זה,‬
‫כי הרבה ערוצי תקשורת פחדו.‬
‫אבל דייוויד ראה את העבודה שלי ואמר,‬ ‫"כן, תוכל לסיים כאן את הדיווח".‬
‫אז אני חושב שיש לנו לוח הגיוני.‬
‫נפרסם עדכונים קטנים על תוכנות ריגול,‬
‫ואז בעיקרון כולי על אילון.‬
‫אנשים בסביבה של אילון מאסק נוטים להדליף?‬
‫טוב, אחד הדברים המעניינים‬ ‫שנצטרך להתמודד איתם‬
‫הוא שמעגל האנשים שנטו להדליף בפעם הקודמת‬
‫פחות ייטו להדליף עכשיו.‬
‫מבחינתי, התחום שלי הוא כוח.‬
‫וכרגע,‬
‫כוחות פוליטיים עצומים‬ ‫מעבירים את הכוח למיליארדרים טכנולוגיים.‬
‫אילון מאסק הוא האדם העשיר ביותר‬ ‫שחי אי פעם,‬
‫ועכשיו הוא יהיה אחראי ל… חכו לזה, יעילות?‬ ‫-כן.‬
‫אין הרבה מקומות שבהם עושים‬
‫עבודת עיתונאות כל כך מפרכת ומתעמתת.‬
‫זאת אומרת, הם לא אקטיביסטים,‬
‫אבל הם חסרי פחד כשהעובדות תומכות בכך.‬
‫שלום, זה רונאן. תודה רבה שחזרת אליי.‬
‫אני עובד על כתבת מעקב על מאסק, ו…‬
‫כרגע, בסביבה הפוליטית הנוכחית,‬
‫יש חוסר כבוד לעצמאות של העיתונות,‬
‫ומוכנות לתקוף כתבים על כך שהם מדווחים.‬
‫כל זה תורם ליצירת אטמוספירה מפחידה מאוד‬
‫לכתבים ולמקורות.‬
‫אז אודה לך מאוד על מה שאמרת עכשיו,‬
‫אם תהיה מוכן לשלוח‬ ‫חלק מהמסמכים והמחשבות האלה,‬
‫לא לציטוט…‬
‫להיות מקור בסיפור חקירה בסיכון גבוה‬
‫זה דבר קשה ורציני,‬ ‫כי זה יכול להיות מאוד מסוכן.‬
‫היו לי סיפורים שבהם תקשרתי עם מקור‬
‫רק דרך טלפון חד פעמי שרכשתי במזומן‬ ‫בקניון אנונימי רחוק מהמקום בו אני גר.‬
‫אבל הרגע שאתה משיג פריצה גדולה בסיפור,‬
‫זה… רגע של נשיקת השף שכל כתב חולם עליו.‬
‫אבל זה גם מלא במתח,‬
‫כי זה מעלה את רף הצורך‬ ‫לדאוג שהסיפור יהיה נכון.‬
‫שוב תודה על זה. אני אהיה בקשר.‬
‫אוקיי, ביי.‬
‫זאת תקופה אכזרית לעיתונות חוקרת.‬
‫אבל אני עדיין מאמין בתוקף בכוח של המידע,‬
‫כי אני חושב שליידע אנשים‬ ‫זו התקווה האחת שיש לנו.‬
‫אני מתגאה בכך שאני מנסה לקרוא,‬ ‫מההתחלה עד הסוף,‬
‫כי המטרה שלי היא ללמוד‬ ‫על דברים שלא ידעתי עד אז.‬
‫אז זו מעין דרך מאוד שלמה…‬
‫כן, זאת דרך שלמה,‬ ‫אבל אני אף פעם לא מצליח להשלים את זה.‬
‫עם הניו יורקר, קשה…‬ ‫אתה יודע, הוא לאנשים חכמים.‬
‫יש הרבה מילים. אני לא יודע‬ ‫אם שמעתם את מחשבותיי על קריאה.‬
‫אני אוהב את הרעיון של קריאה.‬ ‫אני אפילו קונה ספרים.‬
‫אבל בספרים האלה יש הכי הרבה מילים.‬
‫והם לא מרפים!‬
‫בכל עמוד, רק עוד מילים.‬
‫אולי תכניסו לשם כמה עמודים ריקים?‬
‫למה שלא תיתנו לי‬ ‫להרים את הראש מעל המים לשתי שניות?‬
‫- סטנדרט אליו יוכלו לשוב החכמים והכנים -‬
‫- שנות ה-80 של המאה ה-20 -‬
‫כשהניו יורקר נכנס לשנות ה-80 של המאה ה-20,‬
‫המצב היה בשל לשינוי.‬
‫ויליאם שון, שהיה העורך במשך 30 שנה,‬
‫כבר היה עמוק בעשור השמיני לחייו,‬
‫ואנשים צחקו על הסגנון הכבד של המגזין‬
‫ועל מאמרים של 20,000 מילים‬ ‫על דברים כמו ההיסטוריה של האורז.‬
‫הקוראים הזדקנו, המכירות ירדו.‬
‫וב-1985 הגיע סיי ניוהאוס.‬
‫זה רשמי. אדם בשם ניוהאוס‬ ‫הוא הבעלים של הניו יורקר.‬
‫הוא שילם עליו 168 מיליון דולר.‬
‫מנהלי המגזין המלומד‬ ‫הסכימו למכור לס.י ניוהאוס ג'וניור,‬
‫שאימפריית התקשורת שלו כוללת 29 עיתונים,‬ ‫את המגזין "פארייד" ואת "רנדום האוס".‬
‫עשרים חודשים לאחר מכן,‬ ‫ניוהאוס זעזע את עולם הספרות‬
‫כשדחק את ויליאם שון החוצה.‬
‫- רוברט גוטליב בימים שמחים יותר, 1987,‬ ‫עם ויליאם שון -‬
‫וב-1992 הוא פיטר את מחליפו של שון,‬ ‫רוברט גוטליב,‬
‫והביא מנהיגה חדשה ומעורר מחלוקת,‬
‫העורכת הבריטית החצופה בת ה-38‬ ‫של "וניטי פייר", טינה בראון.‬
‫עורכת המגזין הזה,‬
‫"וניטי פייר",‬
‫מונתה לעורכת של המגזין הזה,‬
‫הניו יורקר.‬
‫- אבל האם היא "ניו יורקרית"? -‬
‫המבקרים חששו שהיא תהפוך את המגזין‬ ‫לעוד צהובון מבריק.‬
‫אני אומרת לכל האנשים שדואגים‬ ‫שהניו יורקר יאבד את הסטנדרטים שלו,‬
‫חכו ותראו, כי אתם עדיין לא מכירים אותי,‬
‫ואולי אתם לא מכירים‬ ‫את המחויבות שלי לאיכות,‬
‫אבל אתם תגלו שהניו יורקר רק ישתפר.‬
‫המגזין ערך מסיבות נוצצות‬
‫ופרסם גיליונות שהוקדשו לסרטים ולאופנה.‬
‫הם עסקו גם בחדשות רציניות,‬
‫למשל כשהפכו גיליון שלם לחשיפה מחרידה‬
‫על טבח שבוצע באל סלבדור‬ ‫על ידי חיילים שהוכשרו על ידי ארה"ב.‬
‫בראון אמרה, "העבודה שלנו‬ ‫היא להפוך את הסקסי לרציני‬
‫"ואת הרציני לסקסי."‬
‫היא גייסה יבול חדש של עיתונאים צעירים,‬
‫ביניהם מלקולם גלדוול,‬
‫ג'יין מאייר,‬
‫הילטון אלס,‬
‫וכתב צעיר מהוושינגטון פוסט‬ ‫בשם דייוויד רמניק.‬
‫היא שינתה גם את המראה של המגזין.‬
‫הם התחילו לפרסם תמונות לראשונה,‬
‫וצירפו את אחד הצלמים המפורסמים בעולם,‬ ‫ריצ'רד אבדון, למערכת.‬
‫היא הפכה את עמודי השער‬ ‫לנועזים ומיידיים יותר,‬
‫והיא קיבלה בברכה מחלוקת.‬
‫בפברואר 1994,‬
‫בראון ביצעה מעשה של חילול הקודש‬
‫כשהחליפה את יוסטייס טילי,‬
‫שהופיע על השער של כל גיליון יום השנה‬ ‫במשך כמעט 70 שנה,‬
‫בטוויסט מודרני שצייר ר' קראמב.‬
‫- סרט XXX למבוגרים‬ ‫הלול -‬
‫הקוראים המסורתיים הזדעזעו,‬
‫אבל בראון התעקשה שהיא רק פותחת חלון‬
‫ונותנת לאוויר צח לאוורר מוסד מחניק.‬
‫זה סורל.‬
‫כתוב פה, "לטינה, שהעניקה חיים ליוסטייס".‬
‫ורואים פה אותי,‬
‫מעירה את יוסטייס טילי משנתו.‬
‫אף פעם לא הבנתי את הקטע של יוסטייס טילי.‬ ‫יוסטייס טילי מאוד מעצבן בעיניי.‬
‫חשבתי שהם היו צריכים‬ ‫לזרוק אותו עוד ב-1935.‬
‫אז כל אלה העותקים הכרוכים שלי,‬
‫וכמובן הראשון,‬
‫מ-5 באוקטובר, 1992.‬
‫עמוד השער של אד סורל.‬
‫רציתי שאד סורל יעשה את השער הראשון שלי.‬
‫אמרתי לו, "תעשה משהו שיכריז שאנחנו חדשים".‬
‫ואז הוא בא עם ציור של פאנקיסט בכרכרה,‬
‫וזה היה כל כך חכם. זה היה מה שכולם חשבו.‬
‫הייתי ההורסת הזאת, כדור הריסה,‬
‫והאמת היא שהם לא טעו.‬
‫אני חושבת שפיטרתי 71 אנשים‬ ‫בשלוש שנים בלבד,‬
‫והעסקתי 50.‬
‫טינה שכרה אותי לעבודה‬ ‫כשהייתי בחודש שביעי להיריון,‬
‫מה שגם היה מאוד יוצא דופן בזמנו,‬
‫וזה היה פנטסטי.‬
‫זו הייתה כמעט מטריארכיה.‬
‫קבוצה של נשים,‬ ‫ולכולנו היו ילדים קטנים, למעשה,‬
‫אז זו הייתה כמו אגודה סודית,‬
‫שבמסגרתה שמרנו זו על זו, אתה יודע?‬
‫הכרתי את השמות של כל האומנות שלהן.‬
‫טינה היא כוכב שביט במובן מסוים.‬
‫היא מגיעה ומשנה דברים.‬
‫זה היה מעורר מחלוקת לפעמים,‬ ‫אבל בדרך כלל היא צדקה.‬
‫המגזין היה זקוק נואשות לשינוי.‬
‫אחרי שש וחצי שנים בניו יורקר,‬
‫הרגשתי שהצד העסקי בניו יורקר היה חלש.‬
‫היינו צריכים להתרחב באופן רוחבי.‬
‫ואני זוכרת שכתבתי לסיי ניוהאוס‬
‫פתק שבו טענתי שאנחנו צריכים‬ ‫שתהיה לנו זרוע הפקה‬
‫כדי לצלם סרטים תיעודיים,‬ ‫כדי להוציא ספרים וסרטים,‬
‫אולי אפילו תוכנית רדיו.‬
‫הוא אמר, "טינה, תיצמדי לסריגה שלך".‬
‫חשבתי, "אוקיי…" זה אכן הרגיז אותי מאוד,‬
‫וחשבתי, "אולי הגיע הזמן שלי להמשיך הלאה".‬
‫היא קיבלה הצעה שבדיעבד הייתה קטלנית.‬
‫- טינה בראון מתפטרת מהניו יורקר‬ ‫כדי להשיק מגזין משלה -‬
‫הרעיון שלי היה ליצור מגזין‬ ‫שיוכל להיות מרכז חשיבה.‬
‫זה בערך הדבר הכי טוב שחשבתי עליו.‬ ‫כל השאר זאת טינה בראון.‬
‫היא קיבלה הצעה להיכנס לעסקים‬ ‫עם הארווי ויינסטין, מכל הדברים,‬
‫כדי ליצור את מה שנקרא מגזין "טוק",‬
‫שלא אמור היה להיות רק מגזין,‬ ‫אלא גם להפיק סרטים וכל זה.‬
‫תודה רבה לכולכם שבאתם ל"שיחה פתוחה".‬
‫זה כנראה הדבר הכי טיפשי שעשיתי בחיי.‬
‫אז היא עזבה בפתאומיות, אתה יודע?‬
‫יולי 98', הלכה.‬
‫אז לא היה עורך.‬
‫אז סיי ניוהאוס חיפש מועמדים‬ ‫במשך זמן מאוד קצר.‬
‫הם הציעו לי את התפקיד הזה,‬
‫ושעה אחר כך‬ ‫עמדתי מול הצוות וכל הקולגות שלי,‬
‫והם מחאו קצת כפיים, והתחלנו לעבוד.‬
‫טוב, בואו נעשה את זה.‬
‫דקסטר סוגר היום.‬
‫- עשרה ימים עד לגיליון יום השנה -‬
‫וגם טווילי היום.‬ ‫-וטווילי. אוקיי…‬
‫אז היום…‬
‫אין לי מושג מה היום…‬ ‫היום יום חמישי, מסתבר.‬
‫ואנחנו נתחיל לסגור חלקים ממש עכשיו‬ ‫לגיליון יום השנה,‬
‫שיצא עוד שבוע וחצי.‬
‫זה מעולה.‬
‫זאת הרבה מאוד עבודה.‬ ‫אני מקווה שכולם עדיין עומדים.‬
‫בסדר, תודה.‬
‫השיא של הסגירות יהיה בשבוע הבא‬ ‫ביום שני, שלישי, רביעי,‬
‫וזה חייב להיות מוכן עד יום חמישי.‬
‫ונראה שהכול עובד לפי הלו"ז?‬
‫בעיקרון לפי הלו"ז.‬
‫אוקיי, אז אני נוטה לעבור מסביב מאדם לאדם.‬ ‫-אוקיי.‬
‫ואני אתחיל, ואז אעבור אלייך,‬ ‫ונעשה את זה ככה.‬
‫כל קטע שמתפרסם בניו יורקר‬ ‫עובר תהליך שנקרא ישיבת סגירה,‬
‫שבה העורך והכותב יושבים‬ ‫עם עורך עותקים ובודק העובדות,‬
‫ועוברים על הקטע שורה אחרי שורה.‬
‫אני רק רוצה ל…‬
‫יש לנו את "הקנוניה הראשונה בטלוויזיה".‬
‫זה אמור להיות, "התנגשות עם תרבות הנגד"?‬
‫אני חושבת ש"התנגשות"‬ ‫נשמעת כאילו זה כמעט בטעות,‬
‫כשלמעשה זה היה דבר שממש נבע מהשוק.‬
‫זה קצת כמו משחק כזה. את חושבת שסיימת,‬ ‫אבל כל הזמן צצים דברים קטנים.‬
‫רוצה להתחיל?‬ ‫-כן, קדימה.‬
‫לא היה לי הרבה בעמוד הראשון.‬
‫זו יכולה להיות חוויה מלחיצה.‬
‫לחשוב על, "האם התיעוד שלי מספיק ברור?‬ ‫האם דייקתי בכל פרט?"‬
‫"מייסון טוען שיכול להיות שיום אחד‬ ‫בני האדם יוכלו לשנות את הגנים שלהם."‬
‫אני רק מבהיר שהוא לא טוען שנעשה את זה…‬
‫עכשיו.‬ ‫-היום.‬
‫אוקיי, אני חושב‬ ‫שצריך להגיד מי המזכיר בשלב מסוים.‬
‫כן.‬ ‫-אבל…‬
‫זה יכול להימשך שעות רבות,‬
‫ולפעמים צריך להזמין אוכל.‬
‫זה לא נגמר עד שזה נגמר.‬
‫באזור הבדיקות של המשרד היה פעם שלט שאמר,‬
‫"עדיף מושלם ממוכן."‬
‫"אל פרנקן לועג."‬
‫צריך מילה מטופשת יותר,‬ ‫אז אני רוצה להגיד, "מלגלג".‬
‫כשסגירה מסתיימת,‬ ‫אני תמיד מרגישה סיפוק עצום‬
‫מכך שיש לנו את השיטה הזאת,‬ ‫שיטה ותיקה, שעובדת.‬
‫עשינו את זה.‬ ‫-יש.‬
‫עבודה יפה, חבר'ה.‬
‫ברכותיי.‬ ‫-זה ממש מדהים.‬
‫בסדר. תודה, חבר'ה.‬
‫- המבקרים -‬
‫- יוצאים החוצה -‬
‫אוקיי, אז הסיפורת תיראה ככה,‬ ‫עם כותרת קטנה פה.‬
‫אז לא תהיה הקלדה על התמונה, כמו בדרך כלל,‬
‫אלא פריסה קלאסית יותר.‬
‫ונשמח למקומות להציג בהם‬ ‫היסטוריה של יוסטייס טילי.‬
‫כמה אלפי יוסטייס טילים יהיו לנו?‬ ‫אני רק רוצה לדעת.‬
‫- יומיים עד לגיליון יום השנה -‬
‫שנעשה את זה שם?‬ ‫-הם רוצים לעשות את זה במשרד שלך.‬
‫יש שם 242 מעלות.‬
‫הדבר האחרון שאנחנו עושים‬
‫לפני ששולחים גיליון לדפוס‬ ‫הוא לעבור על ספר הדמה.‬
‫זה מעולה.‬
‫אנחנו בודקים את הגרפיקה, את הפריסה,‬
‫ויש לנו הזדמנות לראות איך ייראה המגזין‬
‫כשהוא יגיע לתיבות הדואר של אנשים.‬
‫צריך רק את הבהירות של הקריקטורה,‬ ‫את הבהירות של זה.‬
‫אבל זה גם רגע שבו אתה יכול‬ ‫לקחת נשימה טובה ועמוקה‬
‫ולהעריך את מה שיש לך.‬
‫זה דורש הרבה. זה דורש הרבה אנשים,‬
‫זה דורש הרבה ויכוחים, זה דורש הרבה דיונים.‬
‫אבל זה שווה את זה.‬
‫מעולה. טוב, זה היה קל.‬
‫בפברואר 2025,‬
‫הניו יורקר חגג את יום הולדתו ה-100.‬
‫המאורע צוין עם גיליון כפול מיוחד‬
‫שנועד לקריאה ולקריאה חוזרת,‬
‫או אולי להוספה לערמה בפינה, שתמיד גדלה.‬
‫זה מציין את יום השנה ה-100 לניו יורקר.‬
‫הניו יורקר בן 100 שנה.‬
‫…שחוגג את יום השנה ה-100 שלו.‬
‫אנשים רוצים לדעת יותר‬ ‫מאשר רק ציוצים מגוחכים,‬
‫והם רוצים לדעת מה קורה,‬
‫והם רוצים הוגנות‬ ‫ובדיקת עובדות ותחושה של הגינות,‬
‫והם גם רוצים ערוצי תקשורת‬ ‫שלא נכנעים ללחצים.‬
‫- הרמת הכוסית של העיר‬ ‫טילי השיכור -‬
‫הם התאספו לחגיגה.‬
‫האנשים היצירתיים, הסקרנים, העקשנים,‬
‫והמוזרים האלה, שגובלים באובססיביות.‬
‫הם ריכלו וצחקו ובירכו זה את זה,‬
‫מודעים היטב לכך שהם עומדים‬ ‫על כתפיהם של הענקיים שבאו לפניהם.‬
‫במהלך שנותיו הראשונות של המגזין,‬
‫כתב שרצה להתפטר‬ ‫פנה לעורך המייסד, הרולד רוס.‬
‫רוס הגיב,‬
‫"הדבר הזה הוא תנועה,‬ ‫ואי אפשר להתפטר מתנועה."‬
‫ואני יודע בדיוק למה הוא מתכוון.‬
‫זה לא רק…‬
‫משהו שיוצא פעם בשבוע או כל יום ברשת.‬
‫זה… יש לו נשמה.‬
‫יש לו תחושת תכלית והגינות ושוויון.‬
‫- מאה שנה של הניו יורקר -‬
‫הוא צריך לשאול את עצמו שאלות,‬ ‫הוא צריך ללמוד מניסיון,‬
‫הוא צריך להיות מסוגל לשנות את דעתו.‬
‫אבל זאת תנועה. זאת שאיפה לדברים נעלים.‬
‫אם זה נשמע מתחסד,‬
‫לא אכפת לי.‬
‫שלום לכולם.‬
‫דייגו, אתה רוצה להתחיל? ואז…‬ ‫-בטח.‬
‫אני חושב שכדאי‬ ‫לעשות כתבה על עליית זיכוי המס.‬
‫אולי זה לא מספיק סקסי למגזין?‬
‫תרגום כתוביות: גלעד קשר‬