Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Ez itt a Daily Show! Jon Stewart vagyok. Jó estét!
A mai vendégem David Remnick,
a New Yorker magazin főszerkesztője.
Micsoda művelt közönség!
Nos, a magazin 100. jubileuma alkalmából
ma este az umlaut és a tréma közötti különbségről fogunk beszélgetni.
Nincs kedvem a bevonuláshoz.
Szuper lesz. Fogsz majd integetni?
Aha.
Nagy tapsot David Remnicknek!
Száz éves lett a New Yorker.
Ez egy igazi csemege. Mindenki jól látja?
Ez itt a fürdőruhás különszám.
Mr. Dewey! Truman Capote vagyok a New Yorkertől.
- A New Yorker? - Igen. A New Yorker.
Mindenki imádja a New Yorker karikatúráit.
Miközben magazinok százai küszködnek a fennmaradásért,
a New Yorker remekül van, köszöni szépen.
Még csak 100 éves? És milyen sokat letettek már az asztalra!
Oknyomozó újságírás kategóriájában a New Yorker nyerte a Pulitzer-díjat.
A fiatal séf, Anthony Bourdain cikke megrengette az éttermek világát.
Pauline Kael kritikái a filmekre is óriási hatással voltak.
A New Yorker.
„Még apatikusabb lennék, ha nem volnék ennyire letargikus.”
Már értem! Ez tényleg vicces.
Mikor egy magamfajta középnyugati kézbe veszi a New Yorkert,
egy kicsit New York-inak érezheti magát.
A New Yorkernél dolgozom.
- Az egy magazin… - Ismerem a New Yorkert.
Védekezik a honvédelmi minisztérium.
Cáfolják a New Yorker egyik cikkének állításait.
Heves vitákat szült a New Yorker új számának borítója.
A New Yorker most először támogat egy elnökjelöltet.
Az e heti szám vezércikkje…
Az egyetlen szórakozása az a nagy rakás New Yorker magazin lesz.
Ne már!
Tudja, hogy sose fogom ezeket elolvasni.
THE NEW YORKER: A 100 ÉVES MAGAZIN
Emily! Mi újság? Látom, még élsz.
Szia, Louisa! Hogy vagytok?
Sok dolgunk van, úgyhogy húzzunk bele!
HETI ÖTLETELÉS
Mostanában sokat hallani,
hogy a gazdagok kedvenc befektetési formája
a dinófosszília.
2022 óta óriási készlethiány van az Adderallból.
Írhatnánk egy portrét Murata Kojiról,
az első fából készült műhold feltalálójáról, ami…
Az elmúlt 100 évben minden remek cikkünk
egy remek ötlettel indult.
Az íróink követik az ötleteket, bárhová is vezetnek.
Ezután a szerkesztőink, nyilván az íróikkal együttműködve,
ízekre szedik a szövegeket, és górcső alá vesznek minden egyes szót.
„…de eleinte, vessző, nem volt sok szerkesztői beavatkozás.”
Biztos kell oda az a vessző?
Majd a cikk a tényellenőrzőkhöz kerül,
és végigmegy egy végbéltükrözéshez hasonló folyamaton.
Úgy látom, a macskák neve Tigris, Szívtipró és Gumimaci.
Ez így helytálló?
A New Yorker egy csoda, oké?
A New Yorker egy olyan magazin,
amiben az egyik héten egy 15 000 szavas portrét jelentetünk meg egy zenészről,
a következő héten meg egy 9000 szavas beszámolót Dél-Libanonról,
és közben elhintünk néhány vicces karikatúrát.
A borítón soha nem szerepel fénykép. Ugye?
Se bikinis lányok, se filmsztárok.
És mégis sikeres.
A tény, hogy a magazin létezik és virágzik,
és szerintem még további 2-300 évig virágzani is fog,
az bámulatos.
1920-AS ÉVEK
A dzsessz kora. New York.
Egy város, ahol nyüzsögnek a bankárok és a fiatal, modern nők,
a nagy zenekarok,
Babe Ruth
és több mint 30 000 zugkocsma.
Majd színre lépett Harold Ross,
a New Yorker szenzációs alapítója.
A láncdohányos Ross, aki igen tehetségesen káromkodott,
összebarátkozott néhány félállású íróval és humoristával,
akik mindennap az Algonquin Hotelban iszogattak és csacsogtak.
„Amit szeretek, az vagy erkölcstelen, vagy törvénytelen, vagy hizlal.”
Mondta tréfásan az egyik barátja.
Rossnak és feleségének, Jane Grantnek
ekkor született meg a fejében egy újfajta humoros magazin ötlete.
Egy heti magazin, ami a manhattani elitnek szólna,
nem pedig a dubuque-i idős hölgyeknek.
A vicc ebben az, hogy maga Ross
még egy coloradói bányászváros gimnáziumából is kibukott.
De rávette az okos barátait,
hogy pimasz cikkeket és karikatúrákat gyártsanak a társadalomról.
MONDD BOTRÁNYOSAN!
Felvett egy tervezőt, hogy alkosson meg egy sajátos betűtípust,
és egy kabalafigurát, ami a magazin kifinomultságát gúnyolja.
A fennhéjázó piperkőcöt poénból el is keresztelték Eustace Tilley-nek.
És megszületett a New Yorker.
Az ezt követő 100 év a túlélésről,
a makacs ellenállásról,
a merész változásokról,
és a század legnagyobb hatású újságírásáról,
történeteiről és karikatúráiról szólt.
Pár hónap múlva megjelenik a 100. jubileumi kiadványunk,
és ki kell találnunk valami különlegeset a borítóra.
Amíg nincs borító, nem tudni, hogy milyen lesz a kiadvány személyisége.
Tehát ez egy olyan dolog,
amit nem lehet az utolsó pillanatra hagyni.
A borítónak meg kell ragadnia a pillanatot,
és ugyanakkor időtlen műalkotásnak is kell lennie,
amit az ember akár be is keretezhetne, és ki is tehetne a falra.
A mai napig szorongással tölt el, hogy ennek hétről hétre megfeleljek,
még 30 év után is.
A New Yorker előtt
egy grafikai magazint vezettem néhány underground képregényrajzolóval.
Imádok olyan művészekkel dolgozni, akiknek határozott elképzeléseik vannak,
egyedi a stílusuk,
és más-más történeteket akarnak elmesélni, és a New Yorkernél is erre törekszem.
A 100. jubileumi kiadvány kapcsán
David Remnick azt mondta nekem,
hogy a borítón az első kiadványon szereplő Eustace Tilley-t akarja látni.
Vissza kellett fognom magam, nehogy felkiáltsak, hogy: „Jaj, ne!”
Tudja…
Én értem a szándékot,
de szeretnék valami újat csinálni, amit azelőtt még soha.
Úgyhogy most nyilván ki kell találnom valamit.
- Meglátjuk, hogy megy. - Jó lesz.
ÁLLANDÓ ÍRÓ
A Szóbeszédek a városból az első rovat. Ez az étvágygerjesztő.
Ezek ilyen kurta irományok.
Rövidke életképek, leheletnyi beszámolók.
Elmesélnek egy-egy rövid sztorit.
Vagy hogy egy rockbandával biliárdoztam,
vagy John Belushi fotósával lógtam.
Általában ezek önálló, kerek történetek,
de amin most dolgozom, annak nincs lezárása.
Oké.
Bizonyára feltűnt, hogy a politika manapság nagyon megosztja az embereket,
úgyhogy kimozdultam a városba, és felmértem a közhangulatot.
Olyan ez, mint a horgászat.
Lófrálok, és próbálom kideríteni,
hogy mi a szóbeszéd a városban.
- Mark vagyok. Örvendek! - Szintén.
- A New Yorkernél dolgozom. - Értem.
A New Yorker magazinnál dolgozom. Ismeri?
Amint átkapcsolok ebbe az üzemmódba,
és elkezdek érdekes embereket keresni,
úgy érzem magam, mintha bedrogoztak volna.
Minden embert érdekesnek látok.
Ez olyan, mint… Mint valami csoda.
- Ő az unokája? - Az unokám.
- Ennivaló a kis pofija. - Ennivaló. Igen.
Beszélhetünk erről-arról? Van kedve dumálni?
- Nem. - Nem akar dumálni?
- Nem. Sajnálom. - Biztos? Gyerünk már, öregem!
Izzadok. Folytassuk!
A New Yorker magazin írója vagyok.
Beszélhetünk? Feltehetek pár kérdést?
Csak kicsit beszélek angolul.
Mi az anyanyelve?
- Mandarin. - Mandarinul nem beszélek.
- Üdv! Nick vagyok. - Helló!
Épp arról írok cikket,
hogy mennyire stresszelünk a politikai helyzet miatt.
Szóval, milyen a hangulata?
Milyen a kedve? Jól alszik éjszaka?
Nem igazán.
Megosztja a politika a családját?
Érdekes, hogy ezt kérdi, mert épp most…
Mostanában beszélgettünk a hálaadásnapi vendéglistáról.
Akkor ez most pont témába vág.
„Mi újság, New York?
Darabokra szakítjuk magunkat,
vagy élünk továbbra is tökéletlenül, ahogyan eddig is?”
Mintha kőből kéne vizet facsarnom.
De azért meglesz a cikk.
A 100. jubileum alkalmából csinálunk egy videósorozatot.
Meghívtunk különféle írókat, művészeket és gondolkodókat,
hogy meséljenek a New Yorker-es élményeikről.
Kerítettünk egy széket az eredeti irodánkból.
Hű, klassz!
Ezek még tartósak voltak.
Sose ültem még ilyen kényelmes székben.
Ez egy letűnt művészeti irányzat.
Ma már senki sem farag fenéknyomot a székekbe.
Ezért olyan kényelmes, de ma már nincs ilyen.
Már senki sem csinál ilyet.
Van kedvenc karikatúrád az elmúlt évekből,
olyan, ami nagyon tetszett neked?
Emily Flake összes rajza.
A kedvencem egy nőt ábrázol egy cirkuszban.
Épp kinyújtja a karját, de a másik trapézon egy oroszlán lóg.
Szerintem az remekül összefoglalja a húszas éveim elejét.
Az összes pasi az az oroszlán volt.
FÖLÖTTE, A FENÉBE IS, FÖLÖTTE!
Az egyik karikaturista, akit nagyon bírok, az Zach Kanin.
Az egyik rajza Sziszüphoszt ábrázolja a munkahelyén.
BESZÉLNI AKAROK VELED A FEJLŐDÉSEDRŐL.
Nagyon vicces Sziszüphoszt egy irodában elképzelni,
hogy valószínűleg soha nem fog végezni a munkájával.
A New Yorker karikatúrái azt éreztetik az olvasóval,
hogy egy kicsit okosabbak nála.
Egy kicsit mindig ilyenek. Érted?
A FELETTÜNK LAKÓK
Imádom Roz Chastet!
Istenem, úgy imádom Roz Chastet!
Az ő rajzai annyira megfognak!
KÖVETKEZŐ HISZTI DÉLUTÁN 4 ÓRA
Jó ég! Halljátok?
Nézd azt a madarat!
„Nézd azt a madarat!”
Ő az én kismadárkám.
Szereti a New Yorkert.
Tényleg.
Szeret rágódni rajta.
Ezek a poszterek…
Ezeket Ghánából kaptam.
Azt hiszem, az egy esküvői ajándék volt.
A sálon Charles Addams mintája van.
Számomra egyszerűen lenyűgöző.
Ő volt az első karikaturista, akit gyerekként megszerettem.
Roppant mód tetszenek a nagyon komor, de egyben nagyon vicces rajzok.
Ha valaki ma rajzolná ezt, lehurrognák, hogy:
„Ez teljességgel elfogadhatatlan!
Nem értem, mi a vicces ebben. Ez fáj, éget!
Ismerek valakit, akit megégetett a forró olaj.
Egyáltalán nem volt vicces!”
A rajzoláson kívül soha semmi más nem érdekelt
már egészen három-négy éves korom óta.
Szerintem csak az csinálja ezt a munkát, aki tényleg semmi máshoz nem ért.
AZ UTOLSÓ POWERPOINT
MEGSÉRÜLTÉL? ÉN ELŐRE SZÓLTAM, DE NEM HALLGATTÁL RÁM.
MADARAS LÁMPÁK PLUSZ
Csak egy ember kell ide.
Egész héten irkálom az ötleteimet.
Ezek ilyen félkész…
Csak amiket éppen rajzolok.
Ha jön egy… Nem is tudom.
„Cintányért csapkodó majom, hobbifarmer,
adósságplafon, que sera, sera,
hátborzongató völgy, édeshármas.”
Ezek csak…
Csak ötletek.
Félkész ötletek.
Na, ezt kerestem.
Főleg azért rajzolok, hogy kevésbé érezzem magam egyedül.
MIT KERESEK ITT?
Mintha ez az egész nem csak engem nyomasztana annyira,
hogy alig bírok miatta kikelni az ágyból.
Általában nagyon korán kelek,
aztán bedobok egy csésze kávét,
meghallgatok egy podcastet, vagy hármat…
Ez itt a Haaretz Podcast.
…és edzek egy kicsit, hogy ne haljak meg.
Hatvanöt éves vagyok.
Amint a cipőm találkozik a járdával,
mintha én lennék Fred Astaire.
Azonnal elönt a boldogság.
Hillsdale-ben nőttem fel, a folyó túloldalán.
Gyerekként vágyakozva néztem New Yorkra.
Szívbe markolóan közelinek tűnt, mégis oly távolinak.
Egyesek az újságírás Michael Jordanjének hívják.
A Washington Postnál kezdett állandó íróként,
majd később ő lett a lap oroszországi tudósítója.
Mielőtt a New Yorker főszerkesztője lett,
a Pulitzer-díjas újságíró azzal vált híressé,
hogy mélyreható portrécikkeket írt a pápától kezdve,
Mike Tysonon át, egészen Bruce Springsteenig.
Oké, csináljuk! Aha.
Abból áll a napom, hogy meetingeket szervezek,
meetingeken ötletelek, politikáról meetingelek.
Naprakész az a felmérés Michiganről?
Pénzügyek, személyzeti ügyek,
beszélek a szerkesztőkkel a különféle cikkek kapcsán,
és rengeteget telefonálok.
Azt mondod, hajnali 4-kor nem te rókáztál az utcán?
Egyeztetek az írókkal.
Jó ég! Mit tenne most Hunter Thompson?
- Fél 2-kor? Addig még van ezer dolgom. - Ja, akad egy pár.
Tényleg, Phil Montgomery. A rádiós műsor.
Kurva életbe!
Snyder azt mondja, megtanult…
Egy picikét magas lett.
A New Yorker mai rádióadásában… Gáz a hangom.
És persze februárban jön a 100 éves jubileum,
úgyhogy sok mindent kell még kitalálnunk.
HETI KARIKATÚRA-MEETING
Nekem ez a kedvencem.
Ezen hangosan felnevettem.
- Ez… - Nagyon-nagyon vicces.
- Oké, ennek maradnia kell. - Igen.
Kedd reggelente
nagyjából 1000-1500 karikatúra landol a postaládámban.
Ebből végül úgy 10-20-at veszünk meg.
KARIKATÚRA-SZERKESZTŐ
Tehát az 1500-ból tíz lesz.
David folyton emlékeztet rá, hogy nem szénbányában dolgozom,
ezért nem panaszkodhatok.
Alapvetően ez a munka agyzsibbasztó.
Hullámokban tör rám a bódulat, a delírium és a depresszió.
Nyújtott karral ismételjük meg még egyszer!
Néha a 800. karikatúránál kell egy szünet,
és csinálok egy három és fél perces japán tornagyakorlatot.
„Amióta nem nézem a híreket, jobban érzem magam.”
Ráférne egy kis vidámság.
A karikatúra-meetingeken David kiválaszt 10-20 rajzot
abból az 50-60-ból, amit viszek neki.
Kidolgoztam egy csomó pszichológiai stratégiát,
hogy hogyan manipulálhatom David Remnick elméjét.
Nem tudom, tényleg működnek-e,
és nem is tartom őket tudományosan megalapozottnak.
De az olyan rajzokat, amikről tudom, hogy nem fognak tetszeni neki,
olyanok elé teszem, amiket bírni fog.
Mi van?
Szóval először alacsonyra teszem a lécet,
aztán azt mondja: „Ezt imádom!”
Mire én: „Ez zseni. Tökre igazad van.”
„Végre együtt vagyunk.” Mondja a nő a kutyájának.
„Nem tudtam, hogy ilyen jól értesz a…”
- Jesszus! - Ezt nem értem.
- A kutya kinyírta a lány apját. - Akkor az…
Muszáj beszúrnunk ilyen karikatúrákat
a hosszú, sokszor lesújtó, vagy akár fárasztó cikkek közé.
Bocs mindenkitől.
De ezeknek pont az a célja, hogy váratlanul megtörjék a komolyságot,
és adjanak egy pillanatnyi felüdülést és örömöt.
Szellemeket lát.
Ez jó.
Oké, egy doboz tej plusz müzli egyenlő pszichopata.
Müzli plusz tej egyenlő oké.
- Vagyis… - A sorrend.
Amúgy ez igaz.
- Aha. - Müzlit a tejbe tilos.
Mégis ki önti először a tejet a tálba?
- El is válnék Alextől, ha ezt tenné. - Tudod, ki? A pszichopaták.
Elképesztő, hogy ez a munkánk.
1940-ES ÉVEK
Az első két évtized során
a New Yorker olyan sikeres humor és irodalmi magazinná vált,
amilyennek az alapító szerkesztője, Harold Ross megálmodta.
A 43. utcán lévő lepukkant irodából
sorra publikálták a sziporkázó és fanyar cikkeket,
valamint a merész és pikáns karikatúrákat.
De a második világháború mindent megváltoztatott.
Hirosima lebombázása után
az USA kormánya betiltotta az olyan fotók publikálását,
amelyek civilek szenvedését ábrázolták.
Így az amerikaiak nem igazán tudták,
hogy mit éltek át az ottani emberek.
De egy fiatal író, John Hersey úgy érezte, hogy ezt a történetet muszáj elmesélni.
Beszéltem William Shawnnal,
aki akkoriban a New Yorker főszerkesztő-helyettese volt.
Megbeszéltük, hogy publikálunk egy cikket Hirosimáról.
Akkoriban a legtöbb cikk a bomba erejéről szólt,
hogy hány épületet rombolt le, hogy milyen nagy területet pusztított el,
és így tovább.
Tehát elutaztam Japánba,
és elkezdtem keresni úgy öt-hat embert,
akiknek nagyon élénk emlékeik voltak az esetről.
Hersey cikke forradalmasította az újságírást.
A valóságról írt,
de egy kitalált történet bensőséges drámaiságával.
Szerintem azért sokkal hatásosabb az olvasók számára
fiktív történetként olvasni az ilyen borzalmas eseményekről,
mert így az olvasók azonosulni tudnak a szereplőkkel.
Hersey hat olyan személy történetét mesélte el,
akik aznap ott voltak,
többek között egy papét, egy orvosét és egy gyári munkásét.
„Pontban reggel 8 óra, 15 perckor
Sasaki Toshiko kisasszony,
a Kelet-Ázsiai Ónművek személyi osztályának egyik hivatalnoka,
épp leült az irodában a helyére,
és odafordult a mellette ülő kolléganőjéhez.
Nem volt semmi repülőhang. Csendes reggel volt.
Az iroda nyugodt és kellemes.
Majd egy óriási villanás hasított végig az égbolton.”
A cikk hosszú volt, összesen 30 000 szavas.
De annyira rendkívüli volt, hogy Ross és Shawn úgy döntöttek,
hogy az egész kiadványt ennek a sztorinak szentelik.
Se karikatúrák, se fiktív történetek, se szellemes elbeszélések.
Órákon belül elkelt az összes példány.
Albert Einstein 1000 újranyomott példányt rendelt a vezető tudósok számára.
Élőben olvasták fel a rádiókban, reklámszünetek nélkül,
Amerikában és világszerte egyaránt.
„Augusztus 6-án reggel, pontban 8 óra, 15 perckor…”
„Augusztus 6-án reggel,
pontban 8 óra, 15 perckor…”
„Százezer emberrel végzett az atombomba.”
„Még mindig nem értik, hogyan élhették túl…”
„…mikor oly sokan meghaltak.”
Harold Ross, aki nem arról volt ismert, hogy az íróit dicsérné,
áradozott Hersey-nek:
„Aki szerint Hirosima volt az év sztorija,
az alábecsüli a cikket.
Az írás kétségtelenül korunk legjobb újságírói munkája,
ha nem minden idők legjobbja.”
ÜDVÖZLETTEL, H. W. ROSS
Hersey cikke gyökeresen megváltoztatta
az emberek véleményét a nukleáris fegyverekről.
Ezenfelül a New Yorkernek is segített könnyed humormagazinból
világszinten is jelentőségteljes publicisztikai szereplővé válnia.
ÁLMODJUNK ÚJRA NAGYOT!
MADISON SQUARE GARDEN 2024. OKTÓBER 7.
Van valami különleges abban,
hogy a történelem a szemünk láttára alakul.
Valamiért ez engem nagyon megfog.
Mindig is érdekelt, hogy az emberek miért hisznek abban, amiben. Mindig is.
Talán nem az „élvezem” a legjobb szó erre,
de szeretek olyan embereket megismerni,
akikkel alig van bennünk valami közös.
Tudom, hogy ő fog győzni. Kétszer már győzött, és újra ő fog.
Hogy hagyják-e neki, az már más kérdés.
Elmentem megnézni Tucker Carlsont az országjáró körútján.
Elmentem a budapesti CPAC-konferenciára.
Elmentem Dél-Kaliforniába,
hogy együtt lógjak pár szélsőjobbos mémgyárossal.
Úgy gondolom, hogy az én munkám az…
ÁLLANDÓ ÍRÓ
…hogy a lehető legjobban mutassam be a történetüket.
- Oké. - 2016 óta csinálják ezt?
Nem.
A New Yorker sokak számára a pökhendiséget jelképezi.
Hogy ez egy amolyan sznob magazin.
A New Yorker stíluskalauza előírja például azt,
hogy az „élite” szót franciásan és ékezettel kell írni.
És hát gyakran találkozom olyan emberekkel,
akik olyasmiket vágnak a fejemhez, mint például:
„Semmit se tudtok az országról, ti elitista faszkalapok!”
És amikor idézem az „elitista faszkalapot”,
ékezettel kell írnom az E betűt az „élitista” szóban.
És ilyenkor úgy érzem… hogy ezzel egy kicsit pont őket igazoljuk.
ÚJRA NAGGYÁ TESSZÜK AMERIKÁT!
Szerintem azok, akik úgy istenigazából, zsigerből megvetik Trumpot,
azok nem látják ebben a mókát, a közösséget, a bajtársiasságot.
Egy legendás rockbanda is megirigyelhetné ezt a tömeget.
Készen álltok történelmet írni, és megríkatni a liberálisokat?
Szerintem fontos szem előtt tartani, hogy a politika arról szól,
hogy nagyon alapvető érzéseket váltson ki az emberből.
USA!
Részben az a célunk,
hogy betekintést adjunk az olvasóinknak arról,
hogy milyen érzés ott lenni egy Trump-gyűlésen.
Ideális esetben nemcsak arra adhatunk választ,
hogy milyen érzés ott lenni, hanem hogy mit jelent ott lenni?
Az egyik kihívás
a Madison Square Gardenben tartott gyűlés tudósítása kapcsán az volt,
hogy 1939-ben pont ott tartottak egy náci gyűlést.
És újságíróként itt az a kihívás,
hogy egy fedél alatt vagyok több tízezer emberrel,
akik nagyon élvezik a műsort.
De ha párhuzamot vonok a náci gyűléssel,
akkor azzal lenácizom őket?
Nem látok én itt egyetlen büdös nácit sem.
Viszont ha nem említem a náci gyűlést,
akkor egy olyan tényt hagyok figyelmen kívül, amit nem volna szabad?
„1939. február 20-án
a Német-Amerikai Szövetség, egy New York-i náciszimpatizáns csoport
gyűlést tartott a Madison Square Gardenben.
A gyűlést az igaz amerikanizmusért tartott tömegdemonstrációnak titulálták.
A színpad hátterét amerikai zászlók díszítették,
valamint egy plafonig érő Washington-portré.”
Trump 2024-es gyűlése nem az 1939-es gyűlés megismétlése volt.
A történelem nem ismétlődik.
Ám ha egy demagóg vezető »belső ellenségről«
és »országunk vérét mérgező külföldiekről« beszél,
furcsa lenne, ha senki sem említené a párhuzamot.”
Nálunk ez nagyon nagy dolog volt, mert nem volt valami sok pénzünk,
de így is előfizettünk a New Yorkerre.
Azt hiszem, a Seinfeld sorozatban hallottam először a New Yorkerről.
Volt egy epizód,
amikor Elaine nem értette az egyik karikatúrát.
Van egy karikatúra a New Yorkerben. Nem értem.
Én sem.
És még te nevezed magad humoristának?
New Jersey-ben nőttem fel, és imádtam mindent…
FILMKÉSZÍTŐ
…ami New Yorkkal kapcsolatos.
A The Critic című animációs műsorban hallottam először a New Yorkerről,
és ott értettem meg, hogy ez egy fontos magazin.
Ti, médiahiénák, mind mocskos, sárdobáló patkányok vagytok!
Mindnyájótokat gyűlölöm!
Kivéve a New Yorker rendes újságíróit.
Bravó, Mrs. S!
„Bravó, Mrs. S!”
Akkor arra gondoltam,
hogy a New Yorker biztosan egy fontos magazin.
Nem tudom, mikor hallottam róla először.
Ez olyan, mintha azt kérdeznéd,
hogy mikor hallottam először a Szabadság-szoborról.
Haver, némelyik album annyira nosztalgikus nekem!
De nem azok, amikre gondolnál. Hanem ezek!
Gimiben imádtam a japán noise-t.
Ma már alig találni ilyet.
Volt az a híres performansz, amikor flexi disceket égettek a parton és…
Zenekritikusként kezdtem,
de amikor 2008-ban a New Yorkerhez kerültem,
nem volt konkrét témám.
Csak annyit mondtak, hogy írjak érdekes történeteket.
És amikor az első hétfőmön bementem az irodába,
ami akkoriban a Times Square-en volt,
az járt a fejemben, hogy:
„Basszus! Mit csináljak?”
Az egyetlen feladatom az, hogy érdekes legyek.
Azért király dolog a New Yorker írójának lenni,
mert az olvasóink kíváncsiak,
és bármerre hajlandóak követni minket.
ÍRTA: KELEFA SANNEH
Bármiről írhatunk cikket.
Ugyanis garantáljuk az olvasóknak, hogy a cikk szórakoztató lesz,
csak tartsanak ki!
Ma este is azt csinálom, amit gyakran szoktam.
Elmegyek egy koncertre.
A New Yorkerben főleg a tudományról,
a gyógyszerekről és az egészségügyről írok.
A cikk, amin ma dolgozom, egy Utah állambeli űrgyógyszerről szól.
Egyre több és több ember megy fel az űrbe.
De vajon mi történik odafent a testükkel?
Jó szorosan kösd be magad!
Igyekeztem kitalálni,
hogy hogyan tehetném izgalmasabbá az űregészségügy témáját.
Imádok azon agyalni, hogy a nagyon összetett dolgokról
hogyan írhatnék az olvasók számára vonzó módon,
hogy már-már véletlenül szerezzenek tudomást ezekről a dolgokról.
Annyira nedves a homok,
hogy szinte már fodrozódik és…
GRAMERCY SZÍNHÁZ DYLAN MARLOWE
Csá!
A New Yorker egy olyan magazin,
ahol képesek vagyunk a magunkétól egy merőben eltérő világról írni.
Nálam ez a punkrocker korszakomból ered.
Ez volt az első dolog, amit úgy igazán megszerettem, még 14 évesen.
Az, hogy besétálok egy ajtón, és ott van egy teljesen másik világ,
ahol mindenféle emberek mindenféléket csinálnak,
számomra ez mámorító.
Készen álltok egy óriási bulira?
Mindig is imádtam, hogy a New Yorkert egy kifinomult,
előkelő magazinnak tartják,
mert így számomra sokkal szórakoztatóbb
például Jay-Z-ről, a bokszról vagy a countryzenéről írni,
amit aztán a New Yorker betűtípusával publikálnak.
A cél részben kitalálni azt, hogy hogyan őrizzük meg az előkelőséget,
de anélkül, hogy a magazin túl régimódi hatást keltene.
„A punkzene megtanította, hogyan szerethetem és utálhatom a zenét.
Megtanította, hogy a zene lehet megosztó, hogy kiválthat szeretetet és undort is,
vagy akár a vágyat is, hogy ki akarjuk találni, melyik melyik.
Mindig is szerettem volna a New Yorkernek írni.
Ez feketebab-hamburger.
Az, hogy ötleteket tárhatok a világ elé,
és megváltoztathatom mások gondolkodását egy probléma kapcsán,
az számomra nagyon vonzó volt.
Van itt koriander, kapor, petrezselyem.
Főállásban orvos vagyok.
A pandémia idején New Yorkban dolgoztam,
és rengeteg esetet megírtam.
HOGYAN FOG FEJLŐDNI A KORONAVÍRUS?
VESZÉLYES A DELTA-VARIÁNS
Miután a pandémia lecsengett,
alaposan ki tudtam bővíteni a témáim körét.
„Fagyosan süvített a szél, ahogy a terepen haladtunk.
A távolba révedve hunyorogtam,
és elképzeltem a nagy, érintetlen vidéket,
amit az első Marsra szállók találnak majd.”
Szerintem a New Yorkernél bizonyos értelemben mindenki megszállott,
és engem vonzott ez a megszállottság.
TIZENKÉT HÉT A JUBILEUMI KIADVÁNYIG
Az elmúlt 40 évben valószínűleg mindennap megnéztem egy filmet.
Bizonyos értelemben ez igen egyszerű.
A kritika egy banális dolog.
Megnézek egy filmet, és írok róla.
FILMKRITIKUS
De sose tudom, hogy mit fogok írni.
Hé! Hé, vigyázz!
Amint elindul a film, egyből elfelejtem, hol vagyok.
A film átveszi felettem az uralmat, és a közönség megszűnik létezni.
Sőt, a film alatt én is megszűnök létezni.
Miféle hely ez, hogy…
Nem engednek be hozzá.
Filmnézés közben veszettül jegyzetelek.
Az még nem is lenne gond, de utána el kell olvasnom,
és ugye sötétben írok.
Miután vége a filmnek, nem akarok másokkal beszélgetni.
Úgy nyargalok ki a moziból, hogy a fejemre húzom a kabátot,
hogy ne kelljen más kritikusokkal beszélnem.
Bent akarom tartani az élményt.
Gondolkodni sem akarok rajta. Csak azt akarom, hogy dolgozzon bennem.
Azt mondják, aki napi három kávét megiszik,
az tíz évvel tovább fog élni.
Szerintem amennyi kávét én iszom, lassan már halhatatlan leszek.
Kávé nélkül nem megy a munka.
Bárcsak sose kéne negatív kritikát írnom!
Mindig szem előtt tartom, hogy a filmeket emberek készítik.
Szoktam mondani, hogy egy filmet két évbe telik elkészíteni,
két órába telik megnézni,
és két percbe telik tönkretenni, vagy a Twitteren két másodpercbe.
Ezért minden kritikámat tisztelettel írom.
„A kritika veleje az érzelmek, a lélek forrongása.
Egy kritikusnak nem önmagát kell komolyan vennie,
hanem a művészetet.”
Nagyon tetszett.
Hajszál híján olyan, mint minden más tucattörténet.
- Nem is tudom… - Mármint a cselekménye.
Igen, de szerintem belefér ez a „hajszál híján”.
Egy év leforgása alatt
nagyjából 7-10 000 beadványt kapunk…
IRODALMI SZERKESZTŐ
…amiből 50-et publikálunk.
Érkeznek beadványok ügynököktől, kiadóktól,
néha közvetlenül az íróktól is, szóval mindenhonnan küldenek.
Úgy tűnik, nem olyan nehéz megtalálni az e-mailcímemet.
Az olyan magazinoknak, mint a miénk, nagyon ritkán van irodalmi rovata.
És nagyon jól tudom,
hogy az olvasóink vagy előfizetőink egy része
egy az egyben átlapozza az irodalmi rovatot.
Oké. Viszont azt is tudom,
hogy az olvasóink egy része számára ez a legfontosabb rovat.
Úgy másfél évvel ezelőtt
David Remnick megkérdezte tőlem,
hogy ha a 100. jubileumra csinálnánk egy novelláskötetet,
mit tennék bele?
A fennállása óta több mint 13 000 novella jelent meg a New Yorkerben,
amelyekből ez a könyv 78-at tartalmaz.
E. B. White, Dorothy Parker…
John Updike, Philip Roth…
J. D. Salinger, Jamaica Kincaid.
És így tovább.
Bármelyik nevet is olvasnám fel a szerzők közül,
egyik sem lepne meg.
- David Foster Wallace, Eudora Welty… - Shirley Jackson, John Cheever…
- Jhumpa Lahiri, Zadie Smith… - Vlagyimir Nabokov, Saul Bellow…
- Murakami Haruki, Junot Díaz… - Annie Proulx, George Saunders.
És persze az írónő, akinek a művét megjelentetjük a jubileumi kiadványban,
Chimamanda Ngozi Adichie.
„Mindig is vágytam rá, hogy megismerjenek.
Hogy egy másik emberi lény igazán ismerjen.”
A New Yorker fennállásának 100. jubileuma alkalmából
megjelentetnek egy részletet az új Dream Count című regényemből.
„A járvány alatt kezdtem el górcső alá venni az életemet,
és nevet adni azoknak a dolgoknak, amelyek oly régóta névtelenek.”
Az összes művészeti forma közül a regény a legnagyszerűbb.
ÍRÓ
Persze nem vagyok elfogult.
„De ami akkor…”
Az irodalom által ismerhetjük meg mások nézőpontját.
Mint egyfajta képzeletbeli ugrás egy másik ember élményeibe,
hiszen ez…
Néha úgy érzem, hogy a világunk az apokalipszis szélén táncol,
és szerintem az irodalom az egyetlen apró reménysugár.
Életem szerelme a regényírás.
Ez ad nekem értelmet, ez…
Ez az oka annak, hogy itt vagyok.
Mikor az Államokba jöttem, nagyon hamar rájöttem,
hogy mindenképpen be akarok kerülni a New Yorkerbe.
Hiszen a New Yorker, az a New Yorker.
És ezt a New Yorker is tudja.
Tehát…
Néhányan elitizmussal vádolják a New Yorkert.
De szerintem az elitista dolgokról való diskurzus
már kicsit áthajlik egy olyan antiintellektualizmusba,
ami épp jelenleg söpör végig az országon,
és rossz mind az országnak, mind nekünk.
Azt mondják, hogy a magazin annyira elitista,
hogy nem volna szabad művészetről, irodalomról és politikáról
ilyen komplex és átgondolt módon megnyilvánulnia?
Ha ez az elitizmus, akkor több ilyen kell. Pont hogy több kell.
A NEW YORKER RÉGI IRODÁJA 1987
Szia, Bruce!
Negyvenhat éve dolgozom itt.
Hosszú idő ez, de nem elég hosszú.
Mi a te munkád?
Ha elmegy az áram, ha nem működik a légkondi,
akkor én intézkedem.
Ha valakinek kell akár egy darab papír, akár egy nyomtató, intézkedem.
Ha elromlik egy számítógép, intézkedem.
Az én vagyok.
Ott. A hosszú, fekete hajú.
A Nyugati 43. utca 25-ös szám alatt volt az első iroda.
Nagyon 50-es évekbeli hangulatú volt.
Ott még egy idős úriemberek csoportja dolgozott.
A falak foltosak voltak a cigifüsttől.
Amikor leültünk egy kanapéra, felszállt belőle egy hatalmas porfelhő.
Az első költözéskor lementünk a pincébe,
és rengeteg mindenre bukkantunk odalent.
Régi újságokat, korrektúrázott anyagokat, novellásköteteket találtunk.
Mintha… a világ elfelejtette volna, hogy ezeken emberek dolgoztak,
mégis ott voltak.
És elkezdtem gyűjtögetni…
mindenféle anyagot, amiket mások kidobáltak.
Nem vagyok gyűjtögető,
csak azért őriztem meg, mert ez maga a történelem.
Ez az első összeadógépünk.
Akkora, mint egy kocsi.
Ezek itt a New Yorker-es írók könyveinek első kiadásai.
Ezek a kis rajzok tarkították a magazin oldalait.
Tehát alapvetően ez itt mind egy-egy műalkotás.
A kidolgozottság és a részletesség valami eszméletlen.
Oké.
A New Yorker öt főszerkesztőjéből néggyel dolgoztam együtt.
Egyedül csak Ross-szal nem dolgoztam.
1950-ES ÉVEK
A második világháború utáni években a New Yorker új korszakba lépett.
Az ambiciózus alapító, Harold Ross
tüdőrákban hunyt el 26 évnyi főszerkesztői munka után.
A helyettese, William Shawn vette át a stafétát.
Bár roppant félénk ember volt,
főszerkesztőként nem ismert félelmet.
Egyes alkalmazottai Vasegérnek nevezték.
Megosztó cikkek írását forszírozta, és szembeszállt a nagy hatalmú emberekkel.
1958-ban a díjnyertes író és biológus, Rachel Carson
felvetett Shawnnak egy ötletet.
Ki akarta deríteni,
hogy a DDT nevű rovarméreg levegőbe juttatása után
miért pusztultak el madarak ezrei.
Akkoriban a DDT-t válogatás nélkül permetezték
ültetvényekre, pázsitra, sőt még háztartásokban is használták.
A DDT JÓ NEKEM
A gyártók szerint a szer biztonságos volt…
de Carson utána akart járni ennek.
Shawn támogatása mellett helyszíni vizsgálatokat végzett,
szakértőket kérdezett meg,
és a tudomány mélyére ásott.
De a munkája során Carson valamit eltitkolt a világ elől.
Végzetes mellrák gyötörte.
A műtétek és fájdalmas kezelések miatt néha kerekesszékbe kényszerült.
De továbbra is folytatta a munkát.
És négy év után végül átadott egy vázlatot Shawnnak.
NÉMA TAVASZ 1. FEJEZET
Mire háromrészes cikksorozat formájában megjelent a Néma tavasz,
Carson prózája a tudományt irodalommá varázsolta.
„Egész Egyesült Államok-szerte egyre több és több helyen tapasztaljuk,
hogy a tavasz eljövetelét már nem jelzi a madarak visszatérte.
Az egykor gyönyörű madárcsicsergéssel teli kora reggelek
furcsa mód némává váltak.”
A cikksorozat könyvként is megjelent, azonnal bestsellerré vált,
és országos vitát indított
a vegyszerek emberekre és állatokra gyakorolt veszélyeiről.
Megkérte már az Agrárminisztériumot, hogy vizsgálják ki az ügyet?
Igen, és úgy tudom, már dolgoznak is rajta.
Különösen Ms. Carson könyve óta, de dolgoznak rajta.
Ám az ügynek negatív hatása is volt.
Befolyásos vegyipari vállalatok támadták Carsont.
Az állítások nagy része Ms. Rachel Carson Néma tavasz című könyvében
gusztustalan módon elferdítik a tényeket.
Carson, aki ekkor már parókát viselt, és járni is alig bírt,
megvédte a munkáját a kongresszus és a sajtó előtt.
Ha nem ellenőrizzük jobban ezeket a vegyszereket,
annak katasztrofális következményei lesznek.
Néhány vállalat perrel fenyegette a New Yorkert,
de Shawn nem hátrált meg.
Carson a Néma tavasz megjelenése után kevesebb mint két évvel elhunyt.
Habár ezt már nem élte meg,
de a munkájának köszönhetjük a Tiszta levegő törvényt,
a Tiszta víz törvényt,
és számos modern környezetvédelmi mozgalom létrejöttét.
Évekkel később
Shawn a következőképpen fogalmazta meg a magazin egyszerű filozófiáját.
Kimondjuk, amit gondolunk a dolgokról.
Mi ebben hiszünk igazán.
És ha mi ebben hiszünk, ki is kell mondanunk, amit gondolunk.
SZAVAZZ
A VÁLASZTÁS ÉJSZAKÁJA 2024. NOVEMBER 5.
Figyu, Valerie!
Átküldöd azt a Harris-kampányos izét a Puerto Ricó-i részvételről?
- Aha, átdobom Slacken. - Oké, köszi.
Nem akartalak zargatni vele, amíg…
Oké! Itassuk le az embereket!
- Szia! - Mi a helyzet?
Minden oké.
Elég húzós, hogy Dearbornban szinte sehol sem kapni sört,
de cserébe van jó sok vízipipa.
Megtennéd, hogy kora este még nem iszol?
- Csak feltételesen mondtam. - Oké. Na, miket hallasz?
Egyelőre senki sem tud semmit sem.
Nagyon felkészültünk.
Élőben blogolunk, és mindenfelé van egy csomó emberünk.
Viszont hiába lesz ez történelmünk egyik sorsdöntő pillanata,
még most sem tudjuk, mi lesz a végeredmény.
Arra az esetre, ha Harris nyerne, ezt küldte nekünk Kadir Nelson.
A kabátján ott van Obama, Shirley Chisholm,
Martin Luther King, Thurgood Marshall, Frederick Douglass.
Számtalan történelmi alak,
akik nagyon is illenek ide, hiszen sokat tettek az emberi jogokért.
És ha Trump győzne, egy kicsit más lenne a hangulat.
Hulk Hogan elvégzi Trump beiktatását.
És…
itt egy hihetetlenül vidám rajz.
Ezen pedig Elon Musk beront az Ovális Irodába a kocsijával.
Itt van még egy.
„Négy éven keresztül vegyen be naponta egy tablettát.”
Itt az elektori szavazatok jelenlegi állása.
Donald Trump eddig 90 elektori szavazatot kapott,
míg Kamala Harris 27 elektori szavazatot kapott.
Oké, Harris el fogja veszíteni Floridát. Ez már biztos, ugye?
Trump vezet.
Nem tudom, hogy csodával határos módon Harris még ezek után is győzhet-e, de…
De alaposan le van maradva.
LEZÁRULT SZAVAZÁSOK
Michiganben jelenleg már Trump tűnik a győztesnek.
Az NBC News szerint Trump már győzött Wisconsinban.
Pennsylvaniában Donald Trump fog győzni.
- Jól van, legyen ez! Oké. Köszi. - Oké.
Nem erre számítottam ma este,
de ezt választotta.
Nehéz elhinni,
de a valóságot nem tudjuk formálni.
Mi csak reagálni tudunk rá.
…Karolinával demográfiailag nagyon hasonlóak,
úgy is mondhatnánk…
„Mikor a több tízmillió amerikai, akik rettegtek Trump visszatérésétől,
talpra állnak majd az apátiából,
át kell gondolnunk, hogy mit is kéne tennünk.
Részben azért veszélyes tekintélyuralmi rendszerben élni,
mert a vezető ki akarja szipolyozni az emberek erejét.
És utat tör magának a kudarcérzet.”
Ezúttal attól tartok, hogy az emberek úgy érzik, legyőzték őket.
Nem hiszem, hogy bárki ebben a szakmában,
vagy bárki bármilyen más szakmában…
belenyugodhat ebbe.
A lemondás egy megbocsáthatatlan bűn. Úgyhogy nem.
Nem!
Ez nem…
Nem elfogadható.
Egy olyan elnök beiktatását fogjuk látni,
aki megpróbálja újraindítani a világot.
ÁLLANDÓ ÍRÓ
Minden más olyan…
jelentéktelennek tűnik.
És ennek más országokra is óriási hatása lesz. Óriási.
Bizony.
Jon Lee!
- Hogy vagy, haver? - Hát te?
- Ezer éve. - Igen. Az biztos.
Még nem olvastam az írást Dél-Amerikáról, de majd fogom, ugye?
Igen, már van egy vázlatunk, csak még beleírok ezt-azt.
Milei-ről szól.
- Igen! - Őrült fazon.
És milyen volt veled?
A 26 év során, amióta a New Yorkernél dolgozom,
én voltam a magazin egyik haditudósítója.
Sok háborúnál jelen voltam.
Afganisztánban, Irakban, Líbiában, Szíriában.
Apám a külügynél dolgozott.
Gyerekkoromban kilenc országban éltünk, és a legtöbb igen veszélyes hely volt.
ÍRTA: JON LEE ANDERSON
Emiatt lettem újságíró. Át akartam élni korunk történelmét.
A TÁLIBOK ÓPIUMHÁBORÚJA
A KIRÁLYOK KIRÁLYA
Mi a terved, mi lesz a következő? Csak mert…
Tudod, a mostani helyzet eléggé…
Szívás?
Tudósítanunk kell a világról, és jól kell megválasztanunk a helyeket.
Szóval mi jár a fejedben?
Nekünk nincs akkora büdzsénk, mint a New York Timesnak.
Emberünk is jóval kevesebb van.
De David mindig is törekedett rá,
hogy az embereink révén a saját szemünkkel lássuk a történelem alakulását.
DAMASZKUSZ, SZÍRIA
A diktátor Bassár el-Aszad elmenekült Szíriából,
mikor lázadók özönlötték el Damaszkuszt,
véget vetve a családja 54 éves uralmának.
TÖRÖKORSZÁG - IRAK - HOMSZ
„Két nappal azután, hogy a despota Bassár el-Aszad elmenekült a palotájából,
arra érkeztem meg Damaszkuszba, hogy megkezdődött az elszámoltatás.
A régóta tartó belső erőszak helyét
hirtelen átvette egy feszengős, szürreális béke.”
Amikor egy eseményről írok,
szeretem érezni a szagát, az ízét, meg akarom tapintani,
és ezt átadni az olvasónak.
Én így szeretek cikket írni.
Szálem alejkum!
„Az egyik délután Damaszkuszban
meglátogattam Aszad egyik leghírhedtebb börtönét.”
„Hiányzol, szerelmem.”
„Egy fiatalember,
aki 15 hónapot töltött el a katonai hírszerzés börtönében,
rekonstruálta az egyik szörnyűséget, amit át kellett élnie.
Az őrök meg se próbálták leplezni az erőszakosságukat.
Találtam egy nagy halom fotót,
amik a rabokról készültek a kihallgatások után.
Sokukról ez volt az utolsó fénykép, ami a haláluk előtt készült.”
Ha valaki eléggé elszánt,
könnyen szét tud szakítani egy társadalmat.
NYOLC HÉT A JUBILEUMI KIADVÁNYIG
Mi lenne, ha különböző művészekkel különböző 100-asokat rajzoltatnánk?
Vagy szerinted jobb lenne a klasszikus Eustace?
Nekem nagyon tetszik ez az életút.
- Eustace a bölcsőtől a sírig. És a… - Igen.
A New Yorker megértéséhez azt kell szem előtt tartani,
hogy a jelen és a múlt között mindig van egyfajta feszültség.
A magazin nagyon jól rátapint az aktuális eseményekre,
viszont vizuális tekintetben a magazin alig változott valamit 1925 óta.
Amikor ide kerültem, be akartam vezetni a régi stílusú számjegyeket.
Ez azt jelenti, hogy például amikor leírjuk az 1926-os számot,
a kilencest egy kicsit megsüllyesztjük,
így egy kicsit elegánsabbnak hat.
De hetekbe telt meggyőzni a vezetőséget,
hogy ez egy jó változtatás.
- Nahát! - Nézd csak!
Nos, ebből eddig is elég sokat láttál már. Kezdjük az elején!
A magazinnak van egy stíluskalauza…
szinte mindenről.
Hogy mikor és hogyan használjuk a trémákat és a vesszőket,
vagy hogy egyes szavakat hogyan kell a saját rendhagyó módunkon írnunk.
Csüccs!
A 100. jubileum közeledtével arra gondoltunk,
hogy ideje átbeszélni az idők során felgyülemlett problémákat.
És megszabadulni tőlük, mint a szekrény tetejére rakódott portól.
Mik azok a dolgok, amiket titokban megszoktunk,
és hagyományként elfogadtunk,
de érdemes lenne átgondolni?
Nos, ami gyakran felmerül, az a „tinédzser” szó.
- Igen. - A kötőjelezése.
A számok kiírása betűvel.
Írhatnánk kisbetűvel az „internetet”.
Különcök vagyunk. Úgy régimódibbnak tűnne.
Van egy kérdéskör, ami már évtizedek óta előkerül.
„Aggódom, hogy nem tudok a saját hangomon írni.”
Én nagy ritkán csak azoknál tapasztalom ezt,
akik eleve rossz írók.
Ez a téma végül kikerült a New York Times címlapjára.
Nem bírtak ellenállni.
Hogy miért írtak erről? Talán épp nem volt más izgalmas témájuk.
A NEW YORKER FELÜLVIZSGÁLJA A STÍLUSKALAUZÁT
Számomra a New Yorker még mindig egy lenyűgöző,
kifürkészhetetlen intézmény.
Hiába hozták már le több írásomat is, még mindig úgy érzem, hogy:
„Jaj, pont én? Köszönöm!”
Amikor először látod a neved a New Yorker betűtípusával írva,
az nagyon megdobja az ember egóját.
Szerintem ezerszer jobban örültem annak,
mint mondjuk egy Oscar-díjnak.
Bár még egyetlen Oscar-díjat sem nyertem, de erre majd még visszatérünk.
Nagyon megtisztelve éreztem magam, hogy szerepelhettem a magazinban.
Hiszen olyan írók publikálnak itt,
akik a kultúránkban a gondolkodás és az irodalom éllovasai.
És egy kicsit vicces és hihetetlen is,
hogy írhattam egy cikket Marv Albertről, a sportkommentátorról.
Az volt az első cikkem a New Yorkerben.
Mintha teljesült volna egy kívánságom.
Mikor felkértek a cikkre, azt hittem, beteg vagyok, csak senki nem mondja el.
Minden vasárnap részt veszek egy gitárórán.
Nagyon pocsékul gitározom, de nem érdekel.
Ez teljesen kikapcsol.
Ilyenkor nem írok, nem olvasok,
nem vagyok főszerkesztő.
Számomra ez egyfajta nyaralás.
„SZERINTEM EZ VALAMIFÉLE FIGYELMEZTETÉS.”
Apám fogorvos volt. Volt egy kis rendelője New Jersey-ben.
Az 50-es éveiben nagyon megbetegedett.
Parkinsonos lett, és már nem tudott többé dolgozni.
Anyámnál, Barbaránál,
nagyon fiatalon sclerosis multiplexet diagnosztizáltak.
Tehát mindkét szülőm nagyon hirtelen robbant le.
Hiányoznak. Bizony.
Imádom ezt a képet.
Voltam elképesztően mázlista is, és voltam elképesztően peches is.
De szerintem ez mindenkinél így van, jó esetben.
Szakmai szempontból az istenek kegyesek voltak hozzám.
De hát, igen, a szüleim lerobbantak,
a lányom pedig, a legkisebb gyerkőcünk, pedig súlyosan autista,
és…
És ezek tettek engem azzá…
aki most itt ül előtted.
Hogy ezek tükrében hogyan tekintek a New Yorkerre?
Szerintem nem kérdés, hogy mindez nagy hatással volt a temperamentumomra.
Két dolgot szeretnék elérni a New Yorker kapcsán.
Hogy nagyszerű legyen,
és hogy emberséges legyen.
1960-AS ÉVEK
Nagyjából négy évtizeddel az alapítása után
a New Yorker már írók széles palettájának cikkeit publikálta.
Ám figyelmen kívül hagyták több mint egymillió New York-i életét,
akik ott éltek a magazin elismert írói és szerkesztői mellett.
Bár a magazin publikálta Langston Hughes néhány cikkét
és Ann Petry egyik novelláját,
ám amikor a magazinban feketék jelentek meg,
többnyire szolgálókként, hordárokként, rasszista karikatúrákban ábrázolták őket.
Amikor 1961-ben felerősödött az emberi jogi mozgalom,
a New Yorker főszerkesztője,
William Shawn felkérte a fiatal regényírót, James Baldwint,
hogy írjon valamit a magazinnak.
A köztársaság súlya azt sulykolja beléd, hogy gyűlöld magad.
Baldwin a faji kérdésről valaha írt egyik legerősebb esszét küldte be.
A cikk perzselően és megingathatatlanul őszinte volt.
LEVÉL AZ ELMÉM EGYIK RÉGIÓJÁBÓL
„Tizennégy éves koromban történt,
hogy életemben először elfogott a félelem.
Féltem a bennem lakozó gonosztól, és féltem a rajtam kívül élő gonosztól.”
Az írás az Elijah Muhammaddal való találkozásáról szólt,
aki a fekete nacionalista Iszlám Nemzet vezetője volt.
A fehér emberek,
kiknek valódi neve: „az ördög”.
Baldwin körüljárta azt a haragot, büszkeséget és fájdalmat,
amit fekete férfiként érzett,
és szembesítette vele a magazin javarészt fehér olvasóit.
Azt írta:
„Hazánkban olyan kegyetlenül bánnak a négerekkel,
hogy az minden képzeletet felülmúl,
bármennyire is nem szeretnének a fehérek erről tudomást venni.”
Kirobbanó sikert aratott,
és csak úgy özönlöttek a dicsérő levelek.
CSODÁLATOS
Ám egy író csalódottságát fejezte ki amiatt,
hogy az esszé egy rasszista jelenetet ábrázoló
whiskey-reklám mellett jelent meg.
A cikke alapul szolgált a klasszikus The Fire Next Time című könyvéhez,
amivel azonnal országos rivaldafénybe került,
és a faji igazságosságért vívott harc szószólójává vált.
„22 évvel ezelőtt, amikor 14 éves voltam,
megkaptam James Baldwin második esszégyűjteményét,
a Nobody Knows My Name-et.
A könyv védőborítóján egy fénykép volt Baldwinról,
amint fehér pólóban egy üres telken áll, körülötte törmelék mindenfelé.
Azelőtt sose láttam hozzám hasonló fekete fiúról készült képet.
Úgy állt ott, mintha csak a régi lakóhelyemen állna.
Elkezdtem úgy tenni, mintha az a kép rólam készült volna,
és mintha a könyv egy olyan életről szólna,
amilyenre jómagam is vágytam.”
A New Yorkert az egyik meleg mentoromon keresztül ismertem meg.
Előfizette nekem a magazint, és…
ÁLLANDÓ ÍRÓ
Akkor pont erre volt szükségem.
A legkülönfélébb szerzők írtak benne, de nemcsak a városról, amit úgy szeretek,
hanem a világról is, amit alig ismerek.
És nagyon rákaptam.
Egyszerűen mintha csak nekem szólt volna.
És az ilyen élmény nagyon különleges egy gyerek számára.
ANYÁM ÉLETE AMERIKÁBAN
A New Yorkerben látni a nevemet
elképesztő érzés volt,
mert hirtelen bekerültem azok közé,
akiket annyira szerettem.
Teljesen odáig voltam.
Hetente két-három kiállításra szoktam elmenni.
Ez a Bowery út.
Tetszenek ezek…
Ezek a gyerekalakok.
A művészetben és az alkotásban
a szellem zabolátlanságát és a kiszámíthatatlanságot szeretem.
Ehhez pedig kell egyfajta optimizmus…
hogy a világ eseményei és a katasztrófák dacára
az emberi lélek nem vész el.
A városnak
megvan a maga szépsége.
Csak nyitott szemmel kell járni.
100. JUBILEUMI MŰVÉSZETI KIÁLLÍTÁS
Ez egy gyönyörű Sempé. Szignózott.
A magazin 100 éves fennállásának megünneplésére
kiállítjuk több mint 100 borító
eredeti, fizikai példányát.
Megmutatjuk, hogy maguk a művészek
hogyan adják vissza a közhangulatot.
Vagyis hogy hogyan ragadják meg az eseményeket az adott pillanatban.
Ez Kadir Nelson műve, egy olajfestmény.
A COVID alatt festette.
A legjobb képek
adnak egyfajta kiindulási pontot az olvasó érzelmei számára.
Így volt ez a szeptember 11-ei kiadvánnyal is.
Épp a férjemmel voltam.
Pont szavazni indultunk.
Amint kiléptünk az utcára,
emberek rohantak el mellettünk,
és fehér hamu borította őket.
Aztán láttuk a második tornyot összeomlani.
A szemünk láttára történt.
Szólt az asszisztensem, hogy: „Françoise! Hívtak az irodából.
David Remnick meg akarja beszélni veled a következő borítót.”
Ott volt egy másik édesanya,
és mondtam neki,
hogy be kell mennem az irodába, meg kell csinálnom a borítót.
Erre Elise, a barátnőm, aki szintén édesanya,
egyből rávágta, hogy: „Borítót? Borítót a magazinhoz?
Megmondom én, mi legyen a borítón. Semmi! Ne legyen semmi a borítón!”
És ez megmaradt bennem.
A férjem történetesen Art Spiegelman, a művész,
és ő azt mondta, hogy legyen fekete a feketén.
Hogy rajzoljam meg a fekete tornyokat fekete háttérrel.
És aztán bementem az irodába,
leültem a gépemhez, megrajzoltam,
és amint elkészültem vele, tudtam, hogy ez lesz az.
Úgy fejezhetjük ki, ha valami elveszett, hogy megmutatjuk a hiányát.
NÉGY HÉT A JUBILEUMI KIADVÁNYIG
A jubileumi borítóra
előálltunk egy ötlettel, ami szerintem jó lehet.
De ahhoz, hogy meg tudjam mutatni neked, szükségem volt pár…
próbanyomatra, szóval…
- Akkor ezért érzek ragasztószagot. - Pontosan. Mondtad, hogy…
A régi sulimban a srácok ezt szipuzták.
Szóval azt mondom, hogy…
Hogy ne szipuzzunk ragaszót.
A borítón az eredeti Eustace-t használjuk,
és az alatt lesz egy másik verzió,
majd az alatt megint egy másik verzió.
Gyártás tekintetében ez egy kicsit bonyolultabb, de…
- De ez a te gondod. - Pontosan.
- Meggyőztél, legyen így! - Igen!
- Miért vagy ennyire… Nem semmi!
Szuper ötlet.
- Klassz, ugye? - Igen, nem erre számítottam.
MONTECITO, KALIFORNIA
Egyesek szerint celebekről írni komolytalan munka.
Tény, hogy nem egy haditudósítás.
De az, hogy hogyan formálódik a kultúra,
hogy milyen mítoszokat teremtünk,
hogy egy-egy művész hogyan lett sikeres,
számomra ezek univerzális és érdekes témák.
Szeretek ezeken mélyen elmélkedni.
Oké.
Egyesek szerint a New Yorker teremtette meg a „portréírás” műfaját,
amikor is az újságíró szemtől szemben beszélget az interjúalannyal,
és a beszélgetés végül a papíron afféle dokumentumfilmként elevenedik meg.
David küldött nekem egy üzenetet,
hogy mit szólnék Carol Burnetthez?
A válaszom csakis „igen” lehetett, a végén egy felkiáltójellel.
Következzék a valaha volt egyik leghumorosabb nő a világon.
Fogadják sok szeretettel Carol Burnettet!
Carol Burnett, először is, egy ikon.
Amikor elmész bulizni, mindig nagyon elereszted a hajad?
Inkább leveszem.
Érdekelnek a szórakoztatóiparban dolgozó nők,
akik ismeretlen területre merészkednek,
és Carol is pont ilyen.
- Nagyon örvendek! - Úgyszintén!
Akkor ezt most bekapcsolom, Carol. Indul a felvétel.
- Oké. - Jól van.
- A Lucky'sban vagyunk. - Igen.
- Milyen gyakran jár ide? - Heti egyszer.
Mikor portrét írok,
elolvasom az alannyal valaha készült összes interjút.
Néha még a memoárjaikat is.
És azokban mindig találok
egy-egy anekdotát vagy idézetet, amit már ezerszer elmondtak.
És ezek kapcsán mindig próbálok olyan kérdésekkel előállni,
amelyekkel az alanyokat kimozdíthatom a komfortzónájukból.
Járt valaha pszichológusnál?
Nem.
Vagyis csak egyszer, amikor a lányom drogfüggő lett.
Igen.
Nem tudni, hogy tetszenek-e majd nekik.
A mentoraim azt tanították,
hogy ha tetszenek nekik ezek a kérdések, akkor rossz irányba haladok.
Csak reménykedem, hogy nem találják illetlennek.
Mivel nő vagyok…
nem lehettem olyan, mint Jackie Gleason vagy Sid Caesar.
Megszóltak volna, hogy ez így nem stimmel.
Ezért megkértem másokat, hogy segítsenek,
mert nekem ez egyedül nem megy.
- Ravasz! - Így értem el, hogy ne utáljanak meg.
Mi lett volna, ha az emberek megutálják?
Akkor…
Nem akartam, hogy megutáljanak.
Riporterként az a dolgom, hogy figyeljek,
hogy meghalljam a szavak mögött rejlő szavakat.
Hogy mit próbálnak valójában elmondani,
hogy mi jár a fejükben.
Az édesanyja is szellemes és okos asszony volt?
Nagyon okos volt, nagyon szellemes, és nagyon… szomorú.
Tele volt nagy álmokkal, de…
egyik se vált valóra.
A folyamat legnehezebb része maga az írás.
Az biztos.
Az író barátaim közül nem ismerek olyat,
aki egész nap a gép előtt ül, és áradozik, hogy:
„Annyira imádom ezt! Ez életem legszebb pillanata!”
Attól félek, hogy most úgy festek, mint Carrie Bradshaw.
„Egyre csak azon gondolkodom,
hogy vajon Carol Burnett lenne a legviccesebb nő a világon?”
Ha hiteles akarnék lenni, kéne egy szál cigi is.
Carrie viszi a hátán a New Yorkert.
Az egyik filmben a könyve rossz kritikát kap.
„Amíg a tehetséges Bradshaw
nem képes jobban megérteni a házasélet komplexitását,
addig azt javaslom neki,
hogy tapasztalja meg a némasági fogadalom élményét.”
Azzal tutira az elevenére tapintottak.
A Reklámőrültekben volt egy csomó eredeti kiadványunk
a korabeli magazinokból.
Például a Life-ból, a Time-ból…
SZÍNÉSZ, PRODUCER
…a Newsweekből, a New Yorkerből.
Az az időszak volt a magazinok fénykora, az egyszer biztos.
Megszűnt az a jelenség,
hogy az emberek kézben vagy a táskájukban cipelik a magazinokat.
Már a metrón is alig olvasnak az emberek.
Folyton a mobilt bújják.
Talán a New Yorkert olvassák, de akkor is elkeserítő.
A mai digitális világban,
mikor vég nélkül lehet görgetni a hírfolyamokat,
elveszett a magazinoknak az a varázsa,
hogy a híreknek kézzelfoghatóan van eleje és vége.
A neten egyszerűen nincs vége.
Ha én találtam volna fel az internetet, akkor lenne vége.
TÖRTÉNETEK A NEW YORKERBŐL
Zajlik egy igen izgalmas esemény a Film Forumban.
A New Yorker centenáriuma alkalmából levetítenek néhány filmet,
amelyek valami módon kapcsolódnak a New Yorkerhez.
Például a Túl a barátságont,
ami novellaként jelent meg a New Yorkerben.
Az Addams Familyt, ami Charles Addams képregényén alapszik.
A lét elviselhetetlen könnyűségét, ami Milan Kundera regényéből született.
Az Adaptációt, aminek egyik főszereplője Susan Orlean, a New Yorker írója.
Szintén a New Yorkerhez köthető Wes Anderson filmje, A Francia Kiadás,
amelyben a New Yorker hús-vér írói fiktív karakterekként elevenednek meg.
Például Bill Murray játssza Harold Rosst, a New Yorker alapító főszerkesztőjét.
Üzent a műszakvezető. Egy óra a nyomtatásig.
Ki vagy rúgva.
És ma este vetítik a Hidegvérrelt, ami Truman Capote regénye alapján készült.
JEGYPÉNZTÁR HIDEGVÉRREL - 20:00
Szinte felfoghatatlan, hogy Truman Capote könyve, a Hidegvérrel
mekkora hatással volt a New Yorkerre és az amerikai irodalomra.
Truman Capote fektette le
a valódi bűntényekről szóló könyvek alapjait.
1965-ben a New Yorker megjelentetett egy nagy sikerű négyrészes sorozatot,
amiből bestseller könyv és mozis kasszasiker is lett.
Hidegvérrel.
A Hidegvérrel a magazin valaha volt egyik legnépszerűbb írása.
De egyben az egyik legellentmondásosabb is.
A szerzőt, Truman Capote-t
17 évesen vették fel a New Yorkerhez,
hogy kávét főzzön és futárkodjon.
Hamarosan az egész irodában
a bájos pletykáiról és a pimaszságáról vált ismertté.
Állítólag kirúgták, mert írónak adta ki magát,
és sértegette a költő Robert Frostot.
Ám az írásai lenyűgözték William Shawn főszerkesztőt.
És mikor Capote évekkel később előállt egy sztorival,
ami egy tanyán történt kegyetlen gyilkosságról szólt,
Shawn támogatta az ötletet.
Ezt az új kalandomat, ezt a kísérletet én nonfiktív regénynek hívom.
A nonfiktív regény, mint műfaj,
az újságírói munka és a regényírásnál használt technikák szintéziséből születik.
Állítása szerint Capote vegyítette az újságírás szigorát
a regények elbeszélő stílusával,
hasonlóképpen, ahogy Hersey is tette a Hirosimáról szóló cikkében.
Ám nem sokkal a Hidegvérrel megjelenése után
egyes kritikusok elkezdték megkérdőjelezni Capote munkáját.
Egy helyi kritikus szerint Capote mindig is regényíró volt,
és még mindig kitalált történeteket ír.
Kételkedtek benne, hogy képes lett volna
saját kútfőből szó szerint idézni a hosszú beszélgetéseket.
A fotografikus memória auditív változatával rendelkezem.
A szerkesztői munka során még William Shawn is aggályait fejezte ki.
Két szereplő bizalmas párbeszéde mellé,
akiket később meggyilkolnak,
Shawn azt írta ceruzával, hogy:
„Honnan tudja? Nincsenek szemtanúk? Általános probléma.”
Uram!
Capote munkáját évtizedeken keresztül megkérdőjelezték.
A legfőbb kérdés az,
hogy ezek kitalált történetek-e, vagy sem?
Hiszen a módszerének hála mindkettő lehet,
és így senki sem tudja, mi a valóság.
Ezt úgy érti, hogy fogom a tényeket,
és fikciót csinálok belőlük?
Mert egyáltalán nem ezt teszem.
Amit írok, az korántsem kitaláció.
Capote végül beismerte, hogy az utolsó jelenetet ő találta ki,
amelyben a nyomozó és a meggyilkolt lány legjobb barátja
a temetőben beszélgetnek.
Későbbi elmondása szerint Shawn megbánta a Hidegvérrel kiadását,
és a következő évtizedekben
szigorítottak a tényellenőrzési folyamataikon,
hogy megelőzzék újabb hasonló esetek előfordulását.
A SZOMORÚ KIS TÉNY
TÉNYELLENŐRZŐ RÉSZLEG
Rendben, tehát a kivégzés napjának reggelén
kettőjüket áthelyezték a kivégzőkamra melletti cellába, ugye?
Nálunk az szerepel, hogy áthívta magához Jon Lee írót egy teára.
Teára vagy kávéra?
Velem együtt 29 ember dolgozik a tényellenőrző részlegen.
Mi nem csak neveket és dátumokat ellenőrzünk,
bár azok is rendkívül fontosak.
Mi az olvasót helyettesítjük.
Mindig megvizsgáljuk a történet mögött megbúvó kontextust.
Gondolom, Ericának azért nem volt foga, mert a börtönben nem volt fogorvos.
Lehet, hogy minden helytálló, de nem biztos, hogy korrekt is.
Kinyomtatjuk a cikket,
és aláhúzunk minden egyes szót, ami tény lehet.
Vagyis szinte az összes szót.
Néha egyes igéket, mint a „van”, nem mindig kell ellenőrizni.
De aztán beugrik, hogy él még az illető? Mert ha nem, akkor a „volt” a helyes ige.
És akkor felhívjuk az alanyokat és a forrásokat.
Csak leellenőrizném, hogyan köszönnek, mikor valaki felhívja önöket.
„Jó napot! Ez a Sparks Steakhouse. Miben segíthetek?”
Így köszönnek?
Mindent ellenőrzünk, ami megjelenik.
Borítókat, karikatúrákat, verseket és novellákat is.
Igen, karikatúrákat is ellenőrzünk.
Az egyik karikatúrán egy pingvin szerepelt,
alatta pedig valami olyasmi állt, hogy:
„Mi jobban szeretjük az arktisz-amerikai kifejezést.”
És néhányan megírták, jogosan,
hogy az Arktisz az Északi-sarkvidék, de a pingvinek délen élnek.
És mivel a pingvinek délen élnek, lőttek a poénnak.
Nagy szégyenemre kiengedtem egy hibás borítót.
A képen egy hot dog árus a parton heverészik.
Leellenőriztem, hogy a napernyő árnyéka realisztikusan vetül-e.
És igen, realisztikusan vetült.
Minden tényellenőrző képességemet bevetettem.
Úgy láttam, minden rendben, és kiadtuk.
A fickónak két jobb lába volt.
Két bal lábbal legalább még poénos is lett volna.
De nem szúrtam ki.
Borzasztó!
Az emberek imádják mulasztáson kapni a tényellenőrzőket.
Gyakran megkapjuk, hogy: „Sose gondoltam volna,
hogy a New Yorker oly sokat tömjénezett tényellenőrző részlege
ilyen mélyre süllyed.”
Szerintem sehol máshol nem találkoztam ezzel a szóval,
csak hibákról panaszkodó levelekben.
Mégis ki használja a „tömjénez” szót?
Mouaz azt mondta Jon Lee-nek,
hogy a rezsim egyik ügynöke megölte a családja galambjait?
Itt azért állni kell a sarat.
Néha olyan emberekkel beszélünk, akik nem igazán szívlelnek minket.
És erre gyakran jó okuk van.
Hiszen egyeseket kedvezőtlen színben tüntetünk fel
egy országos magazinban.
Ön azt mondta, ha valaki maga előtt elkezdi ajnározni Trumpot,
ön elővesz egy dokumentumot, amin az áll, hogy hányszor hazudott Trump.
Ez így helytálló?
Politikai szempontból nagyon zűrös időszakot élünk.
Az emberek egyre kevésbé hisznek abban,
hogy a politikusoknak az igazat kéne mondaniuk.
Ezért sokkal elkötelezettebben végezzük a munkánkat.
Személy szerint ez engem nagyon motivál.
Elvégre a felháborító hazugságok áradata ellen ez a legjobb ellenszer.
Nemde?
Mi lehet erre jobb ellenszer annál, mint hogy nagyon odafigyelünk arra,
hogy az általunk közölt tények helytállóak legyenek?
- Szia! - Szia! Mi újság?
- Hogy vagy? - Mizu?
- Jó látni téged. - Téged is.
Úgy kerültem kapcsolatba a New Yorkerrel,
hogy mikor Harvey Weinstein után nyomoztam,
és rájöttem, hogy többszörös erőszaktevő lehetett,
nem tudtam kiadni a róla szóló cikket,
mert megfélemlítették a sajtóorgánumokat.
De miután David látta a munkámat, mondta, hogy nála befejezhetem a cikket.
Szerintem ez így logikusnak tűnik.
Friss híreket közlünk a kémprogramokról,
aztán kizárólag Elon lesz a középpontban.
Mennyire fecsegősek Elon Musk ismerősei?
Ez az egyik nehézség, amivel meg kell birkóznunk,
hogy azok az emberek, akik a múltkor csiripeltek,
most szűkszavúbbak lesznek, és…
Az én szakterületem a hatalom.
És jelen pillanatban bizonyos komoly politikai erők
hatalommal ruháznak fel bizonyos techmilliárdosokat.
Elon Musk… a valaha élt leggazdagabb ember a földön,
és az ő feladata lesz gondoskodni a hatékonyságról?
Igen.
Nem sok sajtóorgánum létezik,
ahol annyira munkaigényes és konfrontatív újságírói munka zajlik, mint itt.
Nyilván nem aktivisták,
de nem ismernek félelmet, ha a tények őket támasztják alá.
Jó napot! Ronan vagyok. Nagyon köszönöm, hogy visszahívott.
Egy újabb Muskról szóló cikken dolgozom, és…
A jelenlegi politikai környezetben
nem igazán tisztelik a sajtó függetlenségét.
És sokan támadják az újságírókat amiatt, hogy a munkájukat végzik.
Ez pedig egy nagyon rémisztő környezetet teremt
az újságírók és a források számára.
Nagyon hálás lennék, ha mindarról, amiket most elmondott,
átküldené nekem a dokumentumait és a gondolatait,
persze bizalmasan.
Informátornak lenni egy magas kockázatú oknyomozásban
nehéz és komoly dolog, mert a forrás komoly veszélybe kerülhet.
Néhány cikkemnél
kizárólag eldobható telefonokon keresztül kommunikáltam a forrásaimmal,
amiket készpénzért vettem egy plázában, jó messze a lakóhelyemtől.
De amikor egy sztoriban nagy áttörést érek el,
az a pillanat mindent felülmúl.
Minden újságíró erről álmodik.
De ugyanakkor ez stresszel is jár,
mert így még nagyobb az elvárás, hogy a sztori jól sikerüljön.
Még egyszer köszönöm. Majd jelentkezem.
Oké. Viszhall!
Brutális időszak ez az oknyomozó újságírás számára.
Viszont még mindig nagyon erősen hiszek az információ erejében,
mert az emberek tájékoztatása az egyetlen remény a számunkra.
Igyekszem az egészet az elejétől a végéig elolvasni,
mert olyasmikről akarok tájékozódni, amikről még semmit sem tudok.
Tehát ez egyfajta maximalista…
Igen, maximalista vagyok, de soha nem érhetem el a maximumot.
A New Yorker nem egy könnyű olvasmány. Okos embereknek szól.
Sok szóból áll. Nem tudom, hallottátok-e, mit gondolok az olvasásról.
Tetszik az olvasás gondolata. Szoktam könyveket venni.
De a könyvek tele vannak szavakkal.
És a szavak nem fogynak el! Sőt, oldalról oldalra egyre több lesz!
Legalább egy pár üres lapot tegyenek már bele!
Hagyjanak már egy pillanatra levegőhöz jutni!
1980-AS ÉVEK
Az 1980-as évek beköszöntével a New Yorker megérett a változásra.
William Shawn, aki már 30 éve volt főszerkesztő,
jócskán a 70-es éveit taposta.
Az emberek kigúnyolták a magazin nehézkes stílusát,
és a 20 000 szavas cikkeit,
amelyek például a rizs történetéről szóltak.
Az olvasók idősödtek, az eladások pedig csökkentek.
Majd 1985-ben felbukkant SI Newhouse.
Ezentúl hivatalosan is Newhouse-é a New Yorker.
168 millió dollárt fizetett érte.
Az igazgatótanács eladta az előkelő modorú magazint
ifjabb S. I. Newhouse-nak,
akinek a médiabirodalmába 29 lap tartozik, köztük a Parade magazin és a Random House.
Húsz hónappal később az irodalmi élet nagy döbbenetére
Newhouse kitette William Shawn szűrét.
GOTTLIEB ÉS ELŐDJE, SHAWN
Majd 1992-ben a Shawnt leváltó Robert Gottliebet is kirúgta,
és egy megosztó új vezetőt vett fel,
a Vanity Fair pimasz, 38 éves angol főszerkesztőjét, Tina Brownt.
Ennek a magazinnak a főszerkesztője,
vagyis a Vanity Fairé,
mától ennek a magazinnak is a főszerkesztője,
vagyis a New Yorkeré.
A kritikusok attól féltek,
hogy bulvárlapot fog csinálni a magazinból.
Üzenem azoknak, akik attól félnek, hogy esni fog a New Yorker színvonala,
hogy várják ki a végét, mert még nem ismernek se engem,
se a színvonal iránti elkötelezettségemet.
És meglátják, hogy a New Yorker csak jobb lesz.
A magazin puccos bulikat szervezett,
valamint elkezdtek filmekről és divatról is publikálni.
Komoly hírekről is cikkeztek,
például egy egész kiadványt szenteltek
az amerikai katonák által Salvadorban elkövetett mészárlásnak.
Brown azt mondta: „Az a dolgunk, hogy a szexi dolgokat komollyá,
a komoly dolgokat szexivé tegyük.”
Felvett egy csapatnyi fiatal újságírót,
köztük Malcolm Gladwellt,
Jane Mayert,
Hilton Alst,
és a Washington Post fiatal íróját, David Remnicket.
A magazin arculatát is megváltoztatta.
Most először elkezdtek fotókat is megjelentetni,
és Brown felvette a világ egyik leghíresebb fotósát, Richard Avedont.
A borítókat merészebbé és korszerűbbé tette,
és tárt karokkal fogadta az ellentmondásokat.
1994 februárjában
Brown már-már szentségtörést követett el,
mikor lecserélte Eustace Tilley-t,
aki akkor már közel 70 éve volt minden évfordulós kiadvány arca,
egy R. Crumb által megrajzolt modern figurával.
A hagyománykövetők megdöbbentek,
de Brown azt mondta,
hogy ő csak friss levegőt engedett be egy dohos intézmény ablakán.
Ezt Soreltől kaptam.
„Tinának, aki életet lehelt Eustace-be.”
Engem ábrázol.
Épp felébresztem Eustace Tilley-t az álmából.
Sose értettem ezt a Eustace-mániát.
Engem nagyon irritál ez a karakter.
Szerintem már 1935-ben meg kellett volna szabadulni tőle.
FŐSZERKESZTŐ (1992-1998)
Ezek a kötött példányaim,
és… itt van az első kiadványom is,
az 1992. október 5-ei.
Az Ed Sorel-féle borító.
Az elsőt vele akartam megterveztetni.
Olyan borítót akartam, ami megmutatja, hogy megújultunk.
És előállt ezzel a képpel, amin egy punk ül egy lovaskocsiban.
Annyira szellemes volt.
És az emberek is pont ilyennek láttak engem.
Egy rombolónak.
És igazából nem is tévedtek.
Ha jól emlékszem, 71 embert bocsátottam el,
és csak 50-et vettem fel két-három év alatt.
Hét hónapos terhes voltam, amikor Tina felvett.
Akkoriban az ilyesmi nagyon szokatlan dolog volt.
És ez fantasztikus.
Olyan volt, mint egy matriarchátus.
Mind kisgyermekes anyukák voltunk.
Mint valamiféle titkos társaság,
ahol mindnyájan vigyázunk egymásra.
Mindenki dadusának a nevét tudtam.
Tina olyan volt, mint egy üstökös.
Felbukkant a semmiből, és sok mindenen változtatott.
Néha nagy port kavart, de többnyire jó döntéseket hozott.
A magazinnak égető szüksége volt a változtatásokra.
Mikor már hat és fél éve voltam a New Yorkernél,
úgy éreztem, hogy üzleti szempontból elkezdtünk belassulni.
Horizontális terjeszkedésre volt szükségünk.
Írtam SI Newhouse-nak,
hogy el kéne kezdenünk újféle tartalmakat gyártani.
Dokumentumfilmeket készíteni, könyveket kiadni.
Akár még rádióműsorunk is lehetne.
De ő azt mondta, hogy maradjak a kaptafánál.
Hát, jól van.
Azzal nagyon felhúzott.
És azok után úgy éreztem, hogy ideje továbbállnom.
Kapott egy ajánlatot, ami utólag visszagondolva végzetes volt.
Volt egy ötletem,
hogy csinálni kéne egy gondolkodásközpontú magazint.
Ez volt életem legjobb ötlete.
A többi Tina Brown érdeme.
Belevágott egy közös vállalkozásba Harvey Weinsteinnel,
és létrehozták a Talk magazint.
De ez nemcsak egy magazin lett volna, hanem például filmeket is forgattak volna.
Köszönjük, hogy eljöttek a megnyitóra.
Életem legostobább döntése volt.
Ilyen hirtelen távozott.
1998 júliusában lelépett.
És főszerkesztő nélkül maradtunk.
És akkor SI Newhouse sebtiben meghallgatott pár embert.
Felajánlották nekem az állást.
Egy órával később már ott álltam a kollégáim előtt,
röviden megtapsoltak, aztán hozzáláttunk a munkához.
Jól van. Essünk neki!
Ma Dexternek lesz záró meetingje.
- És Twilley-nek. - És Twilley-nek, igen.
Szóval ma…
Azt se tudom, milyen nap… Csütörtök van! Ezek szerint.
Már most elkezdjük a jubileumi kiadvány záró meetingjeit,
pedig az csak másfél hét múlva jelenik meg.
Nagyszerű.
Rohadt sok meló ez. Remélem, bírjátok még.
Jól van. Köszönöm.
A legfontosabb záró meetingek jövő hétfőn, kedden és szerdán lesznek.
Csütörtökre már végeznünk kell.
És sikerül tartani a menetrendet?
Alapvetően igen.
Oké, egyesével fogom átbeszélni veletek a dolgokat.
Először veled, aztán veled, és így tovább.
A New Yorker minden cikke kapcsán tartunk egy úgynevezett záró meetinget.
Összeül a szerkesztő, az író, az olvasószerkesztő és a tényellenőrző,
és sorról sorra átbeszélik a cikket.
Van az a rész, hogy:
„a televíziózás első találkája…”
Nem inkább „találkozása az ellenkultúrával”?
A „találkozás” nekem olyan véletlenszerűnek hangzik.
De ez egy piacvezérelt döntés volt.
Olyan, mint az a vakondos játék.
Folyton újabb és újabb problémák bukkannak fel.
- Kezdhetjük? - Aha. Kezdjük!
Az első oldalon nem sok volt.
Idegőrlő élmény tud lenni.
Elég érthetően dokumentáltam?
Minden részlet stimmel?
„Mason szerint az ember egy nap majd a saját génjeit is módosíthatja.”
Nem azt mondja, hogy csináljuk…
- Most. - Azonnal.
Oké, valahol le kéne írni, hogy ki a titkár.
- Igen. - De…
Órákig is eltarthat.
Néha még kaját is rendelünk.
Addig nyomjuk, amíg nem végzünk.
Az irodában régen volt egy tábla, hogy: „Inkább tökéletes legyen, mint kész.”
„Al Franken kigúnyolja…”
Valami könnyedebb szó kéne ide, például a „kiröhögi”.
Az ilyen záró meetingek után mindig borzasztó elégedett vagyok,
hogy van egy rendszerünk, egy régi, jól bevált rendszerünk.
- Kész. - Hurrá!
Szép munka.
- Gratulálok! - Ez nagyon szuper.
Oké, köszi, srácok.
A KRITIKUSOK
KIÁLLTAK
Oké, a novella így lesz, és itt lesz egy kis fejléc.
Nem a képen lesz a szöveg, mint általában.
Klasszikusabb elrendezés lesz.
Aztán jönne egy képsorozat Eustace Tilley életútjáról.
Hány ezer kép lesz Eustace Tilley-ről? Csak úgy kérdem.
KÉT NAP A JUBILEUMI KIADVÁNYIG
- Csinálhatjuk ott? - Az irodádban akarják.
Van odabent vagy 100 fok.
Mielőtt még nyomdába küldenénk az anyagot, átnézzük a próbanyomatot.
Fantasztikus.
Ellenőrizzük a képeket, az elrendezést,
és megnézhetjük, hogy hogyan is fog festeni a kiadvány,
ami majd az emberek postaládájában landol.
- Ez a kép lehetne egy kicsit élesebb. - Oké.
Illetve ez az a pillanat, amikor az ember fellélegezhet,
és élvezheti a munkája gyümölcsét.
Sok munka kell hozzá. Sok ember.
Sok vita. Sok beszélgetés.
De megéri.
Remek. Hát, ez könnyű volt.
2025 februárjában
a New Yorker megünnepelte a 100. születésnapját.
A jeles eseményre egy duplaszámmal készültek,
amit az emberek vagy újra és újra elolvasnak,
vagy a sarokban tornyosuló többi olvasnivaló tetejére teszik.
Elérkezett a New Yorker fennállásának 100. jubileuma.
Száz éves a New Yorker.
…ma ünnepli a 100. évfordulóját.
Az emberek nem csak röhejes tweetekre kíváncsiak.
Tudni akarják, mi van a világban.
Igazságra, ellenőrzött tényekre, tisztességre vágynak.
És olyan sajtóorgánumokra, amelyek nem hagyják magukat.
VÁROSI KÖSZÖNTŐ SPICCES TILLEY
Összegyűltek ünnepelni.
Ezek a kreatív, kíváncsi, kitartó,
pimasz, enyhén rögeszmés emberek.
Pletykáltak, nevettek, koccintottak egymásra,
jól tudván, hogy nagyszerű elődeik nélkül most nem lehetnének itt.
A magazin kezdeti éveiben
az egyik író küldött egy levelet az alapító Harold Rossnak,
hogy ki akar lépni.
Ross így válaszolt:
„Ez egy mozgalom, és egy mozgalomból nem lehet kilépni.”
Pontosan tudom, mit értett ezalatt.
Ez nem egy sima… hetente megjelenő, vagy naponta a netre posztoló valami.
Ennek lelke van.
Van küldetéstudata. Törekszik a tisztességre és a minőségre.
EGY ÉVSZÁZADNYI NEW YORKER
Fontos, hogy megkérdőjelezze önmagát, és tanuljon a tapasztalataiból.
Fontos, hogy tudjon változtatni a véleményén.
De ez valóban egy mozgalom. Magasztos célokért küzd.
És ha ez álszentnek hangzik, nem érdekel.
Helló! Sziasztok!
- Diego, szeretnél te kezdeni? - Persze.
Írhatnánk egy cikket az adójóváírás növekedéséről.
Vagy ez nem elég szexi téma a magazinba?
A feliratot fordította: Vécsey Ádám