Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Velkommen til The Daily Show! Jeg heter Jon Stewart.
David Remnick kommer. Han er redaktør i magasinet The New Yorker.
For en lærd gjeng, altså.
The New Yorker har 100-årsjubileum
og vi skal snakke om forskjellen på omlydstegn og trema.
-Tenk at man faktisk må gå ut dit. -Det går kjempebra. Skal du vinke? Ja.
Ta godt imot David Remnick!
Hundre år med The New Yorker.
Og her har vi en godbit. Vet ikke om dere ser dette. Det er badedraktutgaven deres.
Mr. Dewey. Truman Capote fra The New Yorker.
-The New Yorker? -Ja, The New Yorker.
Alle elsker vitsetegningene deres.
Hundrevis av aviser og blader sliter med å overleve,
mens The New Yorker klarer seg helt utmerket.
Er det bare 100 år gammel? Se hva det har fått til, da.
De vant i går Pulitzerprisen for gravejournalistikk i langlesningsformat.
Kokken Anthony Bourdains artikkel går sin seiersgang i restaurantbransjen.
Pauline Kaels anmeldelser endra ikke bare filmanmeldelsene, men filmen selv.
The New Yorker. "Hadde vært mer apatisk om jeg ikke var så letargisk."
Nå tok jeg den! Det var litt morsomt. da.
For folk som meg fra Midtvesten
får man et innblikk i livet i New York av å lese The New Yorker.
-Skriver for The New Yorker. Et magasin… -Jeg kjenner til det.
Forsvarsdepartementet er på defensiven.
Det benekter innholdet i en artikkel i New Yorker.
Omslaget på siste utgave av The New Yorker skaper diskusjon.
For første gang støtter magasinet en presidentkandidat.
En lederartikkel i ukas utgave…
Din eneste underholdning er denne kjempebunken med The New Yorker.
Gi deg. Vi vet da begge at jeg ikke kommer til å lese dem.
100 ÅR MED THE NEW YORKER
Hvordan går det, Emily? Du lever. Hei, Louisa. Alt vel?
Vi har mye på tapetet, så vi får få opp farta.
IDÉMØTE
Vi har en bølge med historier om at rike menneskers favoritteiendeler
er dinosaurfossiler.
Siden 2022 har det vært stor mangel på Adderall.
Vi bør skrive et portrettintervju med Koji Murata,
oppfinneren av verdens første satellitt i tre.
Alle gode historier vi har levert de siste 100 årene begynner med en god idé.
Journalistene våre følger idéene akkurat dit de fører dem.
Redaktørene jobber med journalistene
og plukker fra hverandre og pusser på hver eneste setning, hvert et ord.
"…det var ikke mye redaksjonell inn- blanding, til å begynne med." Komma der?
Så sender stykket til faktasjekkavdelinga
og går gjennom en prosess som har blitt sammenlikna med koloskopi.
Vi oppgir at kattene heter Tiger, Lover Boy og Gummy Bear. Stemmer det?
The New Yorker er et mirakel. OK?
REDAKTØR (1998-NÅVÆRENDE)
Det kan huse et portrett på 15 000 ord av en musiker den ene uka,
eller en reportasje på 9000 ord fra Sør-Libanon
spekket med vitsetegninger.
Det er aldri et fotografi på omslaget.
Ingen bikini, ingen filmstjerne.
Men magasinet lykkes likevel.
Magasinet eksisterer fortsatt. Det blomstrer og vokser.
Det vil fortsette å blomstre i både to og tre århundrer.
Og det er fantastisk.
1920-TALLET
De glade 1920-åra i New York.
Byen bobla over av finansmenn og ukonvensjonelle kvinner.
Storband, Babe Ruth
og over 30 000 illegale kneiper og barer.
Så kom Harold Ross, som mot manges formodning grunnla The New Yorker.
En kjederøyker med bannskapens nådegave.
Ross ble en del av gruppe deltidsansatte skribenter og humorister
som møttes daglig på Algonquin Hotel til flytende lunsj og munter skravling.
"Alt jeg liker er enten umoralsk, ulovlig eller fetende,"
sa en i flokken hans vittig.
Da klekka Ross og kona Jane Grant ut idéen om en ny type humormagasin.
Et ukeblad for de sofistikerte på Manhattan, sa de til folk.
Ikke noe for den vesle, gamle damen i Dubuque.
Det ironiske var at Ross selv droppa ut av videregående i en gruveby i Colorado.
Han rekrutterte kløktige venner til å skape frekke artikler
og vitsetegninger om samfunnet og om kulturlivet.
Han hyret inn en designer for å skape en karakteristisk skrifttype
og en maskot som gjorde narr av magasinets raffinerte preg.
På spøk ga de den pretensiøse snobben økenavnet Eustace Tilley.
Og med det var The New Yorker født.
De 100 årene som fulgte ble prega av overlevelse,
sta motstandskraft, djerve endringer
og av journalistikk, fiksjon og vitsetegning med stor innflytelseskraft.
100-årsjubileumsnummeret vårt kommer ut om noen måneder.
Vi må finne helt framifrå til omslaget.
Fram til du finner omslaget vet du ikke hva slags personlighet utgaven får.
Det er ikke noe man bare kan slenge på i siste øyeblikk.
Omslaget må snakke til tida der og da,
men samtidig være et tidløst kunstverk
som man bør kunne ramme inn og henge opp på veggen.
Å strebe etter det uke etter uke gjør meg konstant engstelig,
selv etter 30 år.
Før jeg kom til The New Yorker
drev jeg et karikaturmagasin med undergrunnsvitsetegnere.
Jeg elsker å jobbe med kunstnere som har sterke synspunkter, ulik stil
og ulike historier de ønsker å fortelle. Det prøver jeg å tilføre The New Yorker.
Før 100-årsjubileet kom David Remnick til meg og sa:
"Vi må bruke Eustace Tilley fra det første omslaget."
Jeg måtte bite meg i tunga for ikke å si: "Å nei!" Ikke sant.
Jeg forstår innfallet, men jeg vil gjøre noe innovativt som ikke er gjort før.
Og da må jeg komme fram til noe, da.
-Vi får se hvordan dette går. -Det blir bra.
The Talk of the Town åpner magasinet. Det vekker appetitten. Korte stykker.
Små vignetter eller små reportasjer. Hver og en forteller en liten historie.
Kanskje jeg spiller biljard med et band eller henger med John Belushis fotograf.
Vanligvis er stykkene ganske avsluttende, men det jeg jobber med nå, har åpen ende.
OK.
Du har kanskje sett at politikk trekker folk unna hverandre om dagen.
Derfor ville jeg ta turen ut og ta tempen på byen.
Det blir som en slags fisketur.
Man vet aldri. Man går nedover fortauene
og ser hva byen snakker om nå.
-Mark. Hyggelig. -Hyggelig.
-Jeg skriver for The New Yorker. -Akkurat.
Jeg jobber i The New Yorker. Kjenner du til det?
Når jeg går inn i modus og ser etter folk og spennende ting i New York,
er det nesten som å være dopa eller noe. Alle mennesker ser spennende ut.
Det er som et underverk.
-Barnebarnet ditt. -Ja.
-Så nusselig. -Nusselig, ja.
Kan jeg snakke litt med deg? Vil du snakke med meg?
-Nei. -Ikke?
-Nei. Beklager. -Sikker? Kom igjen, mann!
Jeg svetter nervøst. Kom. Jeg skriver for The New Yorker.
Kan jeg stille deg noen spørsmål? Jeg snakker bare litt engelsk.
-Hva er morsmålet ditt? -Mandarin.
Da kan jeg ikke noe.
-Hei. Jeg heter Nick. -Hei.
Jeg skriver om stresset alle lever i nå med tanke på den politiske situasjonen.
Hva tenker du for tida? Hvordan er humøret? Sover du om natta?
Ikke egentlig.
Har dere ulike politiske meninger hjemme?
Interessant at du spør, for faktisk…
Jeg snakka om gjestelista til thanksgiving.
Og gikk rett inn i saken min.
"Hvordan går det, NYC? Kommer vi til å rive oss selv i stykker,
eller fortsette å leve ufullkomne liv, som så ofte før?"
Jeg jobber med det umulig, men det fins en artikkel her.
Til 100-årsjubileet ville vi lage en rekke videoer.
Ulike journalister, kunstnere og tenkere gir oss en personlig historie
om deres opplevelse av The New Yorker. Stolen er fra vårt første kontor.
-Fra en av de første pultene. -Så flott.
De ble bygga for å vare.
En av de mest behagelige stolene jeg har sittet i.
Denne kunsten er tapt. Å skjære inn rumpeform i tre.
Derfor er den så behagelig. Men det er en tapt kunst nå.
Ingen kan dette lenger.
Har du en yndlingsvitsetegning
som du er spesielt glad i fra disse årene?
Alle Emily Flake har laget.
Favoritten min er ei kvinne på sirkus
som strekker seg ut, og på andre sida ser vi ei løve.
Det sammenfatter vel mer eller mindre de tidlige tjueåra mine.
Alle menn var den løva der.
"OVER, FOR POKKER, OVER!"
En vitsetegner jeg liker godt er Zach Kanin.
En fra ham er "Sisyfos på arbeidsplassen."
Gøy å se for seg Sisyfos i et kontorlandskap
med en jobb han nok aldri gjør ferdig.
The New Yorker-vitsetegningene føles alltid litt smartere enn du er selv.
De er alltid litt sånn, ikke sant?
FOLKA OVENPÅ
Jeg elsker Roz Chast! Herregud, som jeg elsker henne.
NESTE RASERIANFALL 16.00
Det hun tegner, treffer meg virkelig.
Milde måne. Hører du henne?
-Se på den fuglen! -"Se på den fuglen!"
Her har vi en liten babyfugl. Hun liker The New Yorker. Hun gjør jo det.
Det er godt å tygge på.
Her har vi noen plakater. De kommer fra Ghana.
Det kan nok ha vært en bryllupsgave.
Her er Charles Addams' skjerf.
Det er noe helt for seg selv.
Han var den første tegneserieskaperen jeg forelska meg i som barn.
Jeg trekkes veldig mot ting som er veldig mørke, men også morsomme.
Bare se for deg det i dag. "Dette er fullstendig uakseptabelt!
Skjønner ikke hvorfor det er morsomt. Sårende!
Jeg kjenner en som ble skada av brennende olje. Det var ikke morsomt."
Jeg har aldri vurdert noe annet enn å tegne siden jeg var tre-fire år gammel.
Man driver ikke med dette med mindre man ikke kan drive med andre ting.
DEN SISTE POWERPOINT
SKADA? HVA VAR DET JEG SA? MEN DU HØRTE IKKE ETTER
STORE FUGLELAMPER
Det må stå én her.
Jeg skriver ned idéer gjennom hele uka.
De er halvveis… Det er sånt jeg driver og tegner.
Vanligvis skriver jeg liksom…
"Ape rasler med cymbaler, hobbybonde,
gjeldstak, que sera sera, Uhyggelig dal. Tre i et forhold."
Det er bare idéer. Halvtygde idéer.
Den var det jeg så etter.
Jeg tegner vel i stor grad for å føle meg mindre alene.
HVORFOR ER JEG HER?
Jeg er ikke den eneste som syns at dette er så deprimerende
at jeg knapt orker å stå opp når jeg tenker på det.
Jeg står opp veldig tidlig, heller nedpå en kopp kaffe,
begynner på en podkast eller tre…
-Hei. Velkommen til Haaretz-podkasten. -…så trener jeg litt for ikke å dø.
Jeg er 65 år gammel. Når jeg går ut på fortauet om morgenen
føler jeg meg som Fred Astaire. Da blir jeg umiddelbart lykkelig.
Jeg vokste opp over elva, i Hillsdale i New Jersey.
Under oppveksten så jeg lengselsfullt mot New York.
Det var så ertende nært, men samtidig så langt unna.
Noen har kalt ham journalismens Michael Jordan.
Han begynte som skribent i The Washington Post.
Senere utenrikskorrespondent i Russland.
Før han ble femte redaktør i The New Yorker
skapte Pulitzerprisvinneren seg et navn
ved å skrive inngående portrettartikler om alt fra paven,
Mike Tyson og Bruce Springsteen.
Vi kjører på. Ja.
En typisk dag kan bestå av planleggingsmøter,
idémøter og møter om politikk.
Er meningsmålingene fra Michigan oppdaterte?
Økonomi, personalsaker,
møter med en redaktør eller andre for å utveksle idéer til artikler.
Og mange, mange telefonsamtaler.
Du kasta ikke opp på Bourbon Street klokka fire i morges?
Snakke med journalister.
Hva hadde Hunter Thompson gjort?
-Jeg har 13 ting før 13.30. -Ja, fra nå til da.
Phil Montgomery. Radioavtaler. Fy faen.
Snyder sier at han har funnet ut…
Du var litt høy i starten.
I dag på The New Yorker Radio Hour… Stemmen suger.
Og så er det 100-årsjubileet i februar.
Det er mye som må ordnes.
UKENTLIG VITSETEGNINGMØTE
Denne liker jeg best. Denne fikk meg til å le veldig.
Den er kjempemorsom.
-Den må ut. -Ja.
På tirsdag morgen har jeg alt fra 1000 til 1500 vitsetegninger i innboksen.
Vi kjøper til slutt et sted mellom ti og tjue.
REDAKTØR, VITSETEGNINGER
Fra 1500 til ti.
David sier konstant at jeg ikke jobber i kullgruve, så jeg får ikke klage.
Det er alt i alt en overveldende jobb.
Så følger bølger av forvirring, delirium og depresjon.
Strekk ut armene. Gjenta en gang til.
Noen ganger må jeg ta pause på nummer 800
for å trene japansk holdningsgymnastikk i tre minutter og tretti sekunder.
"Jeg har det bedre etter at jeg slutta å se nyheter."
Han må bli mer munter.
I møtet velger David ut mellom ti og tjue
av de 50 til 60 som jeg har med til ham.
Jeg lager psykologiske strategier for å manipulere David Remnicks hode.
Jeg vet ikke om de funker, og de bør nok ikke fagfellevurderes.
Jeg legger fram ei vitsetegning jeg vet at han ikke vil like
før en jeg tror han liker.
Hva?
Legger du lista lavt, elsker han plutselig de neste.
Og jeg sier: "Genialt. Du har så rett."
"Endelig er vi sammen", sier kvinnen til hunden.
"Visste ikke at du var så flink med…"
-Herregud. -Vent. Jeg forstår ikke…
-Hunden drepte faren. -Og det er…
Du møter på vitsetegningene midt i lange artikler
som ofte er nedslående eller slitsomme å lese. Ikke vondt ment.
Men de skal altså skjære gjennom og overraske deg,
gi deg et pusterom og litt glede en stakket stund.
Han ser spøkelser.
Denne er god.
OK. To liter melk pluss frokostblanding er lik psykopat.
Frokostblanding pluss melk er lik OK.
-Rekkefølgen man gjør det på. -Det er forresten sant.
-Kan ikke ha i frokostblanding til slutt. -Hvem heller melka først? Det er bare…
-Hadde skilt meg fra Alex. -Vet dere hvem? Psykopater.
Tenk så fantastisk at dette er jobben vår.
1940-TALLET
I løpet av sine to første tiår
ble The New Yorker det framgangsrike humor- og litterære tidsskriftet
den første redaktøren Harold Ross hadde drømt om.
Fra det snuskete kontoret på 43. gate
publiserte han fresende og ironiske essay
og frekke vitsetegninger med glimt i øyet.
Men andre verdenskrig endra alt.
Etter bombinga av Hiroshima
forbød amerikanske styresmakter publisering av bilder av sivil lidelse.
Derfor visste folk i USA nesten ingenting om det folk der hadde opplevd.
Men en ung skribent ved navn John Hersey mistenkte at historien burde fortelles.
Jeg snakka med William Shawn, som var viseredaktør i The New Yorker.
Vi snakka om å skrive en artikkel om Hiroshima.
Den gang hadde man skrevet mest om bombens kraft,
hvor mange bygninger den kunne ødelegge og hvor stort område som ble ødelagt
og så videre. Derfor reiste jeg til Japan.
Jeg så meg om etter fem-seks stykker hvis veier hadde krysset hverandre,
som hadde levende minner av dette.
Stykket han så skrev, revolusjonerte journalismen.
Det var sakprosa, men skrevet med skjønnlitteraturens nærhet og dramatikk.
Skjønnlitteraturen virker mye sterkere på leseren
når man ser på store eller forferdelige hendelser,
siden leseren kan identifisere seg med en rollefigur.
Hersey fletta sammen historien til seks mennesker som var på bakken den dagen,
både en prest, en lege og en fabrikkarbeider.
"Nøyaktig 15 minutter over 8 om morgenen
hadde Toshiko Sasaki,
sekretær i personalavdelingen ved East Asia Tin Works,
nettopp satt seg ned på kontorplassen og snudde seg for å snakke med nabopiken.
Det var ingen lyd av fly. Morgenen var fredfull.
Det var kaldt og hyggelig der de satt.
Så bredte et enormt lysglimt seg over himmelen.
Artikkelen var lang. 30 000 ord.
Men den var så unik at Ross og Shawn dediserte hele utgaven til historien.
Ingen vitsetegninger, ingen skjønn- litteratur, ingen vittige essay.
Den ble utsolgt i løpet av få timer.
Albert Einstein ba om 1000 opptrykk for å sende til ledende vitenskapsfolk.
Den ble lest på direktesending uten reklameavbrudd
på amerikansk radio og rundt om i verden.
"Nøyaktig 15 minutter over 8 om morgenen den 6. august…"
"Nøyaktig 15 minutter over 8 om morgenen den 6. august, da…"
"100 000 ble drept av atombomben."
"De lurer fortsatt på hvorfor de overlevde…"
"…mens så mange andre døde."
Harold Ross var ikke kjent for å overøse skribenter med ros,
utbrøt til Hersey: "De som mente Hiroshima var årets sak, undervurderte den.
Det er utvilsomt den beste journalistiske reportasjen i min levetid,
om ikke i all tid."
Herseys artikkel endret radikalt måten folk så på atomvåpen rundt om i verden.
Den hjalp også til med å forvandle New Yorker fra et lettbeint humormagasin
til en seriøs journalistisk aktør ute i verden.
DRØM STORT IGJEN!
27. OKTOBER 2024
Det er noe med uttrykket "historien skjer rett foran øynene på deg" som jeg elsker.
Jeg har alltid interessert meg i hvorfor folk mener som de mener.
Jeg vet ikke om "å kose meg" er rett ord, men det er fengslende å treffe folk
som jeg har lite til felles med.
Jeg vet at han vinner. Han har vunnet to ganger før.
Om han får seieren, er noe annet.
Jeg la ut på reise for å se Tucker Carlson og turnéen hans.
Jeg reiste til Budapest for å overvære CPAC.
Til Sør-California for å henge med folk fra den alternative høyresida.
Jobben min går ut på å få inn
den beste versjonen av historien deres jeg bare kan.
-Har dere holdt på siden 2016? -Nei.
For mange framstår The New Yorker som litt pretensiøs og blærete.
Ei snobbegreie, liksom.
The New Yorker har for eksempel språkretningslinjer
som sier at man skal ha med aksent i e-en i élite.
Derfor opplever jeg ofte
at folk sier ting til meg som
"dere elitistiske jævler forstår ingenting av dette landet".
Jeg skriver sitatet og skriver élitistiske jævler,
med aksent over e-en i élite.
Og med det beviste vi vel på en måte det de mente, ikke sant?
GJØR USA STORSLÅTT IGJEN!
En ting som folk som virkelig nærer dyp forakt for Trump
aldri forstår er moroa, fellesskapet og samhørigheten.
Folk drar dit som om de skulle på Phish-konsert.
Er dere klare til å skrive historie og få liberale folk til å gråte?
Jeg vil ikke miste av synet
at politikk handler om å få folk til å føle at noe angår dem nært og personlig.
USA! USA!
Deler av målet er å gi leserne en slags portal inn til følelsen av
hvordan det er å være del av en Trump-massemønstring.
Ideelt sett kan du overgå det
og ikke bare si hvordan det føles der, men hva det betyr.
En av utfordringene med å rapportere fra møtet i Madison Square Garden
var spøkelset fra fortida, nazimønstringa i Madison Square Garden i 1939.
Det er utfordrende som journalist
når du står i en sal med titusenvis av mennesker som virkelig koser seg.
Skriver jeg om det knytta til nazi- mønstringa, kaller jeg dem nazister da?
Jeg ser ingen ufyselige nazister her.
Og hvis jeg ikke skriver om nazifortida,
lar jeg da alle slippe unna konteksten som burde vært der?
"Den 20. februar 1939
arrangerte German-American Bund, en pro-nazistisk gruppe i New York
mønstring i Madison Square Garden.
De kalte det en massedemonstrasjon for 'ekte amerikanisme'.
Scenens bakteppe bestod av amerikanske flagg
og et portrett fra gulv til tak av George Washington.
Trumps massemønstring i 2024 var ingen rekonstruksjon av den i 1939.
Historien gjentar seg ikke.
Men når en demagog forfekter 'en fiende på innsida'
og sier at 'utlendinger forgifter vårt lands blod',
hadde det vært merkelig om ingen tok sammenlikninga."
Det var veldig viktig hos oss. Vi hadde ikke særlig med penger,
men vi abonnerte på The New Yorker.
Første gang jeg hørte om The New Yorker var vel i Seinfeld.
I en fantastisk episode der Elaine ikke forsto en av vitsetegningene.
-Jeg skjønner ikke vitsetegninga. -Ikke jeg heller.
Og du som smått driver med humor selv!
Jeg vokste opp i New Jersey og så veldig blåøyd på alt i New York.
Første gang jeg hørte om The New Yorker og forsto hvor viktig magasinet var,
var i en episode av animasjonsserien The Critic.
Dere mediasniker er en gjeng med skittent, sensasjonslystent avskum.
Jeg hater dere, alle sammen,
bortsett fra de gode menneskene i The New Yorker.
-Bravo, Mrs. S. -"Bravo, Mrs. S."
Da husker jeg at jeg tenkte: "Det er The New Yorker. De er viktige."
Vet ikke hvordan jeg visste om det, det er bare der. En institusjon.
Som å si: "Når hørte du om Frihetsgudinnen?"
Noen platene har veldig nostalgisk verdi for meg,
men ikke dem folk tror. Denne!
-Elska Japanese Noise på videregående. -Vanskelig å få tak i nå.
Da de ga ut begrensa opplag og brente alle utgavene på stranda.
Jeg begynte som musikkritiker, men da jeg kom til The New Yorker i 2008,
hadde jeg ingen egen rytme.
"Vi tror at du kan skrive interessante ting for oss."
Jeg husker den første mandagen,
da jeg kom inn på kontoret som den gang lå på Times Square,
satte meg ned og tenkte: "Pokker. Hva nå?"
Min eneste jobb er å være spennende.
En av velsignelsene ved å skrive for magasinet
er at du har en nysgjerrig leserskare som er villige til å bli med du tar dem.
Det kan handle om alt mulig.
En del av avtalen med leseren er
"jeg skal gjøre dette gøy, så bare hold ut."
I kveld skal jeg gjøre som jeg ofte gjør, jeg skal ut og se noen spille.
Det jeg hovedsakelig dekker for The New Yorker
er vitenskap, medisin og helsevesenet.
I dag jobber jeg med en sak om romfartsmedisin i Utah.
Nå som flere og flere reiser ut i rommet,
hva vet vi om det som skjer med kroppen deres?
Stropp deg godt fast.
Jeg ville finne ut hvordan jeg kunne gjøre tematikk innen romfartshelse levende.
Jeg elsker å finne ut av hvordan jeg skal fortelle om komplekse saker
på en måte som tiltaler leseren, slik at de lærer om dette nærmest tilfeldig.
Det er mye fukt i sanda, så det gir den krølleeffekten der.
Hei!
En del av magasinets identitet
er at man kan sende noen til en annen verden for å melde tilbake.
For meg begynte dette da jeg vokste opp som punkrocker.
Det var det første jeg virkelig elska da jeg var 14.
At man kan gå inn gjennom ei luke og finne en helt annen verden
der folk gjør helt andre ting. Det er en berusende følelse.
Er dere klare for å feste, for pokker?
Jeg har alltid elska at The New Yorker har et rykte som åndssnobber,
at det skal være av høyeste kvalitet,
for da er det gøyere for meg å komme inn
og skrive om Jay-Z, boksing eller country. Og det blir satt med deres skrifttype.
Deler av målet er å finne ut hvordan man beholder stilen
mens man også passer på at magasinet ikke framstår for gammeldags.
"Punken lærte meg å elske musikk ved å lære meg å også hate den.
At musikk kan være splittende, vekke hengivenhet eller avsky,
eller et behov for å finne ut hva som er hva."
Jeg har alltid ønska å skrive for The New Yorker.
Svartbønneburger.
Tanken på at du får tanker ut i verden
som endrer måten noen ser på ei problemstilling.
Det er i seg selv veldig tiltalende.
Her er det koriander, dill og persille.
Jeg jobber hovedsakelig som lege.
Jeg praktiserte som lege i New York under pandemien
og rapporterte derfra, for det meste.
DELTAVARIANTEN ER SVÆRT FARLIG FOR UVAKSINERTE
Siden pandemien avtok har jeg kunnet få et større spenn i hva jeg skriver om.
"En iskald vind ulte idet vi kjørte over ulendt terreng.
Jeg myste ut i det fjerne
og så for meg det vidstrakte området med uberørt land de første på Mars finner."
Nesten alle som jobber i The New Yorker har en eller annen besettelse.
Jeg følte meg trukket mot den besettelsen.
TOLV UKER FØR JUBILEUMSNUMMERET
Jeg har vel sett én film om dagen de siste 40 åra.
Det er på en måte enkelt.
Det er noe banalt ved filmkritikk,
du ser en film og skriver om den.
FILMANMELDER
Men jeg vet aldri hva jeg skal skrive.
Hei! Se opp!
Så fort filmen går, vet jeg ikke hvor jeg er.
Filmen tar bolig i meg, og publikum fins ikke lenger.
Jeg eksisterer ikke under filmen.
Hva slags sted er dette…
De lar meg ikke få se ham.
Mens jeg ser en film, noterer jeg så blekket spruter.
Problemet er ikke å skrive, men å lese det etterpå, etter å ha skrevet i mørket.
Når en film er ferdig, er det siste jeg vil, å snakke med folk.
Jeg løper ut av kinoen med jakka over hodet
for å slippe å snakke med kollegaer.
Jeg vil holde på opplevelsen, ikke tenke på det.
Den må få gjøre jobben sin hos meg.
De sier at folk som drikker tre kopper kaffe daglig,
forlenger livet med et tiår.
Jeg nærmer meg udødelighet basert på mengden kaffe jeg drikker.
Uten kaffe blir ingenting gjort.
Jeg skulle ønske at jeg aldri måtte skrive negative filmomtaler.
Jeg er alltid bevisst på at det er mennesker som har laget dem.
Jeg sier alltid at det tar to år å lage en film, to timer å se den,
men bare to minutter å rive den ned. På Twitter to sekunder.
Derfor er jeg grunnleggende opptatt av å vise respekt.
"Anmeldelsens kjerne er følelser, hvordan sjelen blir berørt.
Det handler ikke om hvorvidt kritikere tar seg selv på alvor,
men om at de tar kunsten på alvor."
Jeg likte mye ved den. Den likner nesten på ti andre historier…
-Jeg er usikker… -…i handlinga der.
Jeg er på grensa til å være for.
I løpet av et år får vi inn mellom 7000 og 10 000 innsendte manus.
SKJØNNLITTERÆR REDAKTØR
Vi trykker 50.
De kommer fra agenter og forlag. Rett fra forfattere. På alle mulige måter.
Det er ikke veldig vanskelig å finne e-postadressa mi.
Det er ganske sjelden kost at magasiner som vårt inneholder skjønnlitteratur.
Og jeg er fullstendig klar over at en viss andel av våre lesere
eller abonnenter overhodet ikke leser den delen.
Greit. Men jeg vet også at den er det viktigste for en andel lesere også.
For omtrent halvannet år siden kom David Remnick til meg og sa:
"Hva med en skjønnlitterær antologi til 100-årsjubileet? Hva vil du ha med?"
Det har blitt trykket mer enn 13 000 historier
i løpet av The New Yorkers levetid. Denne boka inneholder 78 av dem.
-E.B. White, Dorothy Parker. -John Updike, Philip Roth.
J.D. Salinger, Jamaica Kincaid.
Lista er lang. Jeg kunne lest et hvert navn uten at noe ville overraske.
-David F. Wallace, Eudora Welty. -Jackson, Cheever.
-Lahiri, Zadie Smith. -Nabokov, Saul Bellow.
-Haruki Murakami, Díaz. -Annie Proulx, Saunders.
Og forfatteren som vi vier plass til i jubileumsutgaven
er Chimamanda Ngozi Adichie.
"Jeg har alltid lengta etter at noen skulle kjenne meg,
at et annet menneske virkelig skulle kjenne meg."
For å feire 100 år med The New Yorker
trykker de et utdrag fra min nye roman Drømmeregnskap.
"For det var under nedstenginga at jeg begynte å gå livet mitt i sømmene
og gi navn til ting som hittil hadde manglet navn."
Skjønnlitterær er den mest praktfulle av alle kunstformene. Ikke partisk, så klart.
"Men hva…"
Litteraturen viser oss at det fins ulike måter å se ting på.
Man tar et tankemessig sprang inn i en annens opplevelse, for det bare…
Noen ganger er det nesten noe apokalyptisk over verden,
og litteraturen gir oss en liten glime av håp.
Skjønnlitteratur er mitt livs kjærlighet. Den gir meg mening. Det…
Den er grunnen til at jeg er her.
Da jeg kom til USA ble det veldig fort klart for meg
at det var i The New Yorker man burde komme inn.
The New Yorker er The New Yorker, liksom.
Og The New Yorker vet at den er The New Yorker.
Folk beskylder The New Yorker for å være elitistisk.
Men samtaler rundt at ting anses som elitistiske
går inn mot en slags anti-intellektualisme
som feier over hele landet nå og er dårlig for både landet og oss.
Hva er det vi sier? At det er så elitistisk,
at det ikke burde skrive om kunst, litteratur og politikk
på en kompleks og tankevekkende måte? Hvis det er elitisme, så trenger vi mer.
TIDLIGERE KONTOR
Hei, Bruce.
Jeg har vært her i 46 år.
Det er lenge, men ikke lenge nok.
Hva er jobben din?
Hvis strømmen går, klimaanlegget ikke er på… Jeg styrer alt det.
Hvis noen trenger papir eller skriver, er det jeg som fikser det.
Trenger noen å få fiksa PC-en, gjør jeg det.
Der har du meg.
Med langt, svart hår.
Vi var først i West 43rd 25. Det første kontoret.
Det føltes veldig gammeldags, som på 50-tallet.
Det jobba veldig gamle menn her.
Veggene var gulna av sigarettrøyk.
Da man satte seg i sofaene, kom det skyer av støv da man satte seg.
Da vi flytta første gang, fant vi ut hva som var i kjelleren.
Gamle papirer og materialer, gamle stykker og noveller.
Det var som om verden hadde glemt at folk hadde jobba med dette,
men her lå det.
Jeg begynte å hamstre
alt materiale som folk kasta, som jeg mente vi burde beholde.
Jeg er ikke noen hamstrer, men ville ikke kaste det,
for det var mye historie der.
Første regnemaskin fra The New Yorker. Den er stor og uhåndterlig som en Buick.
Førsteutgaver fra forfattere utgitt i The New Yorker.
Dette er småtegningene man ser på sidene.
Små kunstverk fra tegnerne.
Detaljnivået og arbeidet de har lagt ned, er sjukt bra.
OK.
Jeg har jobba med fire av fem redaktører i The New Yorker.
Jeg jobba ikke med Ross.
1950-TALLET
I årene etter 2. verdenskrig gikk The New Yorker inn i en ny tidsalder.
Den beintøffe grunnleggeren Harold Ross døde av lungekreft etter 26 år ved roret.
Han ble erstattet av sin nestkommanderende William Shawn.
Selv om han var fryktelig sjenert, var Shawn en fryktløs redaktør.
Noen i staben kalte ham Jernmusa,
og han fikk magasinet til å trykke kontroversielle saker
og konfrontere overmakta.
En dag i 1958 fikk Shawn en sak
fra en prisvinnende skribent og biolog ved navn Rachel Carson.
Hun ville finne ut hvorfor tusenvis av fugler hadde dødd
etter bruk av insektmiddelet DDT.
På den tida ble DDT brukt vilkårlig
på avlinger, plener og til og med inne i hus.
DDT ER BRA FOR MEG!
Produsentene fastholdt at det var trygt, men det ville Carson undersøke.
Med Shawns støtte begynte hun med feltstudier.
Hun intervjua eksperter og dykka ned i den komplekse vitenskapen.
Men mens hun jobba, holdt Carson noe hemmelig for verden.
Hun hadde brystkreft og var døende.
Etter flere inngrep og smertefulle behandlinger satt hun ofte i rullestol.
Men hun jobba iherdig videre.
Og til slutt, etter fire år, sendte hun inn et utkast til Shawn.
Da "Silent Spring" ble trykka som en føljetong i tre deler,
forvandla Carsons måte å skrive på vitenskapen til litteratur.
"I større og større områder i USA", skrev hun,
"kommer våren uten anslag av fuglenes tilbakekomst.
De tidlige morgener, som før var fylt av vakker fuglesang,
er nå merkverdig stille."
Det ble utgitt i bokform og ble umiddelbart en bestselger.
Dette utløste nasjonal debatt om hvor farlige kjemikalier var for folk og dyr.
Har De bedt Landbruksdepartementet om å se nærmere på saken?
Ja, og det vet jeg at de alt gjør.
Særlig på grunn av Ms. Carsons bok, men ja, de gjør det.
Det utløste også en motreaksjon.
Carson ble angrepet av mektige kjemikalieprodusenter.
Hovedpåstandene i Ms Rachel Carsons bok Silent Spring
er grove forvrengninger av fakta.
På dette tidspunktet brukte Carson parykk og kunne knapt gå.
Hun forsvarte arbeidet sitt foran Kongressen og folket.
Med mindre vi får bedre kontroll over kjemikaliene, styrer vi mot en katastrofe.
Noen selskapet truet med å saksøke The New Yorker, men Shawn stod på sitt.
Carson døde mindre enn to år etter utgivelsen av Silent Spring.
Selv om hun aldri fikk oppleve det, bidro arbeidet til Clean Air Act,
Clean Water Act og fødselen til den moderne miljøbevegelsen.
REDD JORDA
Noen år senere uttrykte Shawn magasinets enkle filosofi slik:
Vi sier det vi mener om ting. Det var dette vi virkelig mente.
Og hvis det er det vi mener, så bør vi si det rett ut.
STEM
VALGKVELDEN 5. NOVEMBER 2024
Valerie. Kan du sende oss Harris-valgkampgreia
om valgdeltakelse i Puerto Rico?
-Du får det på Slack. -Takk.
Jeg vil ikke bry deg mens du…
OK. La oss sørge for at folk blir fulle.
-Hei. -Står til?
Det går bra. Vanskelig oppdrag i Dearborn, vanskelig å finne seg en øl her.
-Men det er mye vannpipe, da. -Ikke drikk for tidlig på kvelden, da.
-Jeg snakker hypotetisk. -OK. Hva har du hørt så langt?
Ingen vet ingenting, ikke sant?
Vi er godt forberedt, har en direkteblogg og mange folk ute overalt.
Det vi ikke vet, er jo om alt snur nå. Det kan gå begge veier.
Vi vet ikke hva som kommer til å skje. Ikke ennå, iallfall.
Vinner hun, har vi dette fra Kadir Nelson.
På jakken ser vi Obama, Shirley Chisholm,
Martin Luther King Jr., Thurgood Marshall, Frederick Douglass,
alle slags skikkelser som gir gjenklang til en slik historisk utvikling.
Det er et annet lynne hvis det blir Trump.
Der ser vi Trump bli innsatt av Hulk Hogan. Og…
Her har vi ei utrolig munter tegning, da.
Og Elon Musk, som kjører rett inn på Det ovale kontor.
Her har vi en annen.
"Svelg én tablett daglig i fire år."
Her er stemmetellinga så langt.
Donald Trump har 90 valgmannsstemmer. Kamala Harris har 27 valgmannsstemmer.
Florida blir ikke noe av. Har vi slått fast det nå? Han leder, ja.
Jeg vet ikke om det blir et mirakel om hun fortsatt vinner, men hun…
Hun ligger litt under, ja.
STEMMELOKALENE ER STENGT
Trump ligger nå an til å vinne i Michigan.
NBC News' prognose er at Donald Trump vant i Wisconsin.
Trump kommer til å vinne i Pennsylvania.
Vi jobber videre med det. OK. Takk.
Det var ikke det jeg venta meg i kveld,
men han valgte dette.
Det er vanskelig å tro, men vi kan ikke forme virkeligheten.
Vi kan bare gjenspeile den.
Demografisk sett er de veldig like. Man kan til og med si…
"Etter at de titalls millionene i USA som frykta Trumps tilbakekomst
reiser seg fra dysterhetens sofa igjen, må man se på hva som må gjøres.
En av farene ved livet under autoritære styrer
er at lederen vil forsøke å tappe folket for krefter.
En defaitisme fester grepet."
Min bekymring i denne andre runden er at folket føler seg beseira.
Jeg tror ikke at noen i denne jobben,
langt mindre i den viktigere jobben, som borgere, kan gi etter for det.
Fortvilelse er en utilgivelig synd. Så nei.
Nei! Det er ikke…
Det kan vi ikke tillate.
Vi skal se på innsettelsen av en president som vil prøve å tilbakestille verden.
JOURNALIST
Alt annet føles…
…ganske så ubetydelig.
Det kommer til å prege mye av det som vil skje i andre land. Veldig mye. Ja.
Jon Lee.
-Står til? -Står til?
-Lenge siden. -Ja, det er det.
Jeg har ikke lest om Sør-Amerika, men det skal jeg.
Ja. Vi har et utkast. Jeg legger til noen ting. Det er Milei.
-Ja. -Sprø fyr.
Hvordan var han med deg?
I de 26 årene jeg har jobba i The New Yorker
har jeg vært "han krigsfyren", en av dem, iallfall.
Jeg har vært i mange krigs- og konfliktsoner.
Afghanistan, Irak, Libya og Syria.
Faren min var i utenrikstjenesten. Jeg vokste opp i ni land, på farlige steder.
Det førte meg inn i journalistikken, ville oppleve historien bli skrevet.
KONGENES KONGE
Hva er neste steg for deg? Det…
-Jeg må si at alt akkurat nå… -Suger?
Vi må dekke verden, nå må vi velge steder med omhu. Si hva du tenker.
The New Yorker har ikke samme budsjett som The New York Times,
vi er mindre og færre.
Men David har alltid støtta tanken
på at vi skal ut i felten og se historien utfolde seg med egne øyne.
Diktator Bashar al-Assad flykta fra Syria denne uka
idet opprørere inntok Damaskus og avslutta familiens 54 år lange styre.
TYRKIA - IRAK - HOMS
"To dager etter at den syriske despoten al-Assad flykta fra slottet sitt,
ankom jeg Damaskus for å selv være vitne til oppgjørets time.
En lang periode med voldeligheter innenlands
hadde plutselig veket for en nervøs, surrealistisk fred."
Når jeg jobber med en reportasje, liker jeg å lukte, kjenne og smake
og formidle det til leseren.
Det er min stil som journalist.
Assalamu alaikum.
"En ettermiddag i Damaskus besøkte jeg et av Assads mest berykta fengsler."
"Jeg savner deg, min elskede."
"Vi traff en ung mann som tilbrakte 15 md. i det militære etterretningsfengselet.
Han gjenskapte en av de grusomme opplevelsene han hadde her inne.
Vaktene hadde tilsynelatende ikke gjort noe for å skjule overgrepene.
Jeg kom over en stor haug med bilder tatt av fanger etter avhør.
For mange var det sannsynligvis det siste bildet som ble tatt av dem før de døde."
Ikke veldig vanskelig å rive i stykker et samfunn om du bestemmer deg for det.
ÅTTE UKER FØR JUBILEUMSUTGAVEN
Hva om ulike kunstnere kan tegne ulike typer 100-tall til illustrasjonene?
Eller bare en klassisk Eustace? Kanskje dette er bedre.
Jeg elsker denne progresjonen. Eustace fra vugge til grav.
Kjernen i å forstå The New Yorker
er den alltid nærværende spenninga mellom fortida og nåtida.
Magasinet tar pulsen på det som skjer nå,
men har selv ikke forandra seg nevneverdig visuelt sett siden 1925.
Da jeg begynte her, hadde jeg lyst til å innføre tall som ikke var satsstyrte.
Det betyr at når man for eksempel trykker tallet 1926,
så rykkes nitallet litt ned.
Ikke alt står på linje. Det føles mer elegant.
Men det tok flere uker å overbevise de som bestemte at det var en lur endring.
-Se her. -Se her, ja!
Du har sett mye av dette allerede. Vi begynner helt foran.
Magasinet har egne retningslinjer for… alt mulig rart.
Når og hvor man bruker trema, hvor man setter komma
eller våre egne noen ganger uvanlige stavemåter.
Sett dere ned.
Med 100-årsjubileet på trappene tenkte jeg at det var lurt
å åpne for debatt om noen av problem- stillingene som har samla seg opp
som rur på skipsskroget vårt.
Hvilke ting har vi i all hemmelighet bare godtatt som tradisjon,
som kanskje burde revurderes?
Noe det ofte blir snakk om, er teenager.
-Ja. -Bindestreken i teen-ager.
At vi skriver tall med ord.
Stor bokstav i "internett".
Vi er alene om det, da ser vi utdaterte ut.
Et tema som har kommet tilbake i tiår etter tiår er følgende.
"Jeg er bekymra for å ikke få skrive med min egen stemme."
Når jeg ganske ofte har opplevd det, har det handla om at de er dårlige skribenter.
Dette kom på forsida av The New York Times. De kunne ikke dy seg.
RËVURDERER SPRÅK: PRIKKENE BLIR
Hvorfor akkurat der? Vet ikke. Kanskje lite nytt å melde.
For meg er The New Yorker fortsatt
en fryktinngytende, ugjennomtrengelig institusjon.
Selv etter å ha fått saker på trykk, føler jeg fortsatt: "Meg, altså? Takk."
Å se navnet ditt i The New Yorker- skrifttypen første gang er en egotripp!
Jeg syntes det var mye større og gjorde meg mer opprømt
enn jeg hadde blitt hvis jeg vant en Oscar.
Nå har jeg ikke vunnet Oscar, da, så jeg får svare på det senere.
Jeg følte meg veldig beæra over å bli antatt i magasinet.
Skribentene der står helt i fronten
for moderne tenkning og litteratur i kulturen vår i dag.
Så lo jeg litt, for det var utrolig at jeg fikk inn et stykke
om sportskommentatoren Marv Albert.
Det var mitt første stykke i The New Yorker.
Føltes som jeg vant en ønskekonkurranse. "Vi trykker saken din."
"Kanskje jeg er skikkelig syk, men ingen har sagt det?"
Jeg tar gitartimer hver søndag.
Jeg er veldig dårlig, men det bryr jeg meg ikke om.
Der flykter jeg fullstendig. Det er verken skriving eller lesing.
Der er jeg ikke redaktør.
Det er som en ferie for meg.
"DET VAR OGSÅ NOE Å VÅKNE TIL."
Faren min var tannlege og drev tannlegekontor i New Jersey.
Han ble ganske dårlig i 50-åra.
Han fikk Parkinson og måtte slutte som tannlege.
Mora mi, Barbara, ble dessverre MS-syk da hun var ganske ung.
Jeg fikk ganske raskt to foreldre som ikke var funksjonsfriske.
Jeg savner dem. Ja. Jeg elsker det bildet der.
Jeg har både hatt utrolig flaks og helt utrolig uflaks.
Det er nok sånn det er å være menneske, hvis du er heldig.
Profesjonelt sett har gudene behandla meg godt.
Men foreldrene mine var ikke funksjonsfriske
og vår yngste datter lever med sterk grad av autisme, og…
Og det er klart at det er med på å forme menneske du har foran deg.
Hvordan det påvirker måten jeg ser på The New Yorker på?
Det er vel ingen tvil om at det har forma temperamentet mitt.
Jeg vil at The New Yorker skal være to ting. Storslått.
Det skal være humant.
1960-TALLET
Rundt fire år etter grunnleggelsen
fikk The New Yorker en rekke ulike stemmer på trykk.
Men den overså livet til over en million New York-beboere
som levde side om side med de anerkjente skribentene og redaktørene.
Magasinet hadde trykket noen stykker av Langston Hughes
og en historie av Ann Petry.
Men svarte dukka for det meste opp i magasinet som tjenere, portører
og i rasistiske karikaturtegninger.
I 1961 begynte borgerrettighets- bevegelsen å få vind i seilene.
The New Yorkers redaktør William Shawn ba en ung skribent
ved navn James Baldwin om å skrive noe for magasinet.
Republikken lærer deg med hele sin tyngde å forakte deg selv.
Baldwin leverte inn et av de mest kraftfulle essayene skrevet om hudfarge.
Stykket var flammende og urokkelig ærlig.
Som han skrev: "I mitt 14. år ble jeg for første gang i livet redd.
Redd for ondskapen i meg og ondskapen der ute."
Essayet handla om besøket hans hos Elijah Muhammad,
lederen av den svarte nasjonalistgruppa Nation of Islam.
Det kaukasiske folket. Men deres virkelige navn er djevelen.
Baldwin utforska det kompliserte dragsuget av sinne, stolthet og smerte
han følte som svart mann, og konfronterte magasinets hovedsakelig hvite lesere.
Han skrev: "Brutaliteten negere behandles med i dette landet
kan ikke overdrives nok, uansett hvor lite hvite menn ønsker å høre om det."
Responsen tok fullstendig av. Brev fulle av lovord strømmet inn.
Men én uttrykte skuffelse over at stykket sto ved en Virginia whisky-reklame
som viste et rasistisk tablå.
Baldwins artikkel ble grunnlaget for hans klassiske bok Ilden neste gang,
som kasta ham ut i det nasjonale rampelyset
og gjorde ham til en ledende stemme i kampen for etnisk likestilling.
"For 22 år siden, da jeg var 14, fikk jeg James Baldwins andre essaysamling
Ingen kjenner mitt navn.
På smussomslaget var det et bilde av Baldwin
med hvit T-skjorte, som sto i en haug ruiner på ei forlatt tomt.
Jeg hadde aldri før sett et bilde av en svart gutt som meg.
Baldwin så ut som om han kunne ha stått i mitt gamle nabolag.
Faktisk begynte jeg å late som om bildet av Baldwin var av meg,
og at bokas innhold var en nedtegnelse av et liv jeg hadde lengta etter å leve."
Jeg ble først eksponert for The New Yorker av en av mine homofile mentorer
som ga meg et abonnement, og…
Det var det jeg hadde venta på.
Mange ulike stemmer om ikke bare byen jeg var så glad i,
men også en verden jeg ikke visste noe om, og jeg ble helt hekta.
Det var noe for meg, faktisk. Det føltes som om det var til meg. Og…
En sånn opplevelse er enestående for en unggutt.
Det var forbløffende å se mitt eget navn i The New Yorker.
Plutselig hørtes man selv ut som språket til alle dem man var glad i.
Jeg var jo hekta.
Jeg går på to-tre kunstutstillinger i uka.
Dette er Bowery.
Jeg elsker disse… barneskikkelsene.
Det jeg elsker med kunst og dens tilblivelse,
er åndens iboende villskap og det uventa.
Det krever en egen type optimisme
som på tross av ting som skjer ute i verden og katastrofer
vet at ånden vi mennesker har i oss, kommer til å bestå.
Over hele byen finner man skjønnhet.
Hvis man følger med og faktisk ser etter.
100-ÅRSJUBILEUMSUTSTILLING
En veldig fin Sempé. Den er signert.
For å feire magasinets 100-årsjubileum
henger vi opp de originale verkene
fra over 100 omslag
for å vise hvordan kunstnerne selv
katalyserer det som rører seg rundt seg,
eller fanger øyeblikkene når de inntreffer, egentlig.
Dette er Kadir Nelson. Oljemaleri. Dette malte han under korona.
De beste bildene er dem som leseren kan knytte egne følelser til.
Det skjedde med trykket etter 11. september.
Jeg var sammen med ektemannen min. Vi var på vei ut for å stemme.
Så fort vi kom ut, så vi folk komme løpende forbi oss.
De var dekka av hvit aske.
Deretter så vi det andre tårnet falle rett foran øynene på oss.
Assistenten min sa: "Françoise, de har ringt fra jobb.
David Remnick vil snakke med deg om et nytt omslag."
Jeg snakka med ei anna mor. Jeg sa: "Jeg må på jobb og finne et nytt omslag."
Og Elise, venninna mi, som også er mor,
reagerte umiddelbart og sa: "Et omslag? Til et blad?
Jeg skal si hva dere skal ha på omslaget. Ingenting. Ingen omslag."
Det gjorde inntrykk på meg.
Jeg var faktisk gift med Art Spiegelman, kunstneren.
Han sa: "Det bør være svart på svart. Svarte tårn på svart bakgrunn."
Jeg kom meg på jobb, satte meg ved PC-en og tegna det.
Så fort jeg så det, forsto jeg at det var svaret.
Å vise hva som gikk tapt ved å vise fraværet av det.
FIRE UKER FØR JUBILEUMSNUMMERET
Til jubileumsomslaget har vi funnet noe jeg tror kan fungere.
Eneste måte å vise deg dette på, er å faktisk gjøre det med liksomversjoner.
-Derfor lukter det lim, ja. -Nettopp. Du sa jo…
-Barn på skolen min ble høye på det. -Det jeg foreslår…
Er å ikke bli høy på lim.
Vi bruker den originale Eustace på forsida, og så vise en variant.
Så har vi en annen variant av ham.
Det er mer innvikla med tanke på produksjonen…
-Ikke mitt problem, men ditt. -Nettopp.
-Solgt. Vi gjør det. Jeg syns… -Ja!
Hvorfor er du… For et opplegg.
-Dette er litt festlig. -Fint?
Jo. Uventa.
Noen mener at kjendisjournalistikken er lettsindig. Ikke krigsjournalisme.
Men for meg er kulturens tilblivelse mytene vi vil fortelle om oss selv,
og hvordan kunstnere har strevd for å komme dit de er
universelle historier for meg. Og de er spennende.
Jeg elsker å tenke grundig over sånt.
OK.
Noen sier at The New Yorker skapte "profilen" og det ordet for å beskrive
en spesifikk type journalistikk med journalist og intervjuobjekt alene.
En minidokumentar om deres tid sammen i nedtegna form.
Jeg husker at David sendte tekstmelding
og sa noe sånt som: "Hva med Carol Burnett?"
Det eneste svaret til det er jo som man vet: "Ja!"
Hun er en av de festligste kvinnene som har kommet på banen.
Ta godt imot morsomme Carol Burnett.
Carol Burnett er for det første en legende.
Du er festlig. Hva gjør du for å slå ut håret?
-Gitt at det er håret ditt, da. -Jeg tar det av.
Jeg er interessert i kvinner innen humor, underholdning
og kvinner som går inn dit ingen annen har gått før. Crol har alt.
-Hyggelig å treffe deg. -I like måte.
Jeg skrur på denne, Carol. Nå er du på opptak.
-OK. -Greit.
-Vi er på Lucky's. -Ja.
-Hvor ofte er du her? -En gang i uka.
Når du skriver portrettintervju, leser du alle intervjuer de har gitt før.
Noen ganger leser du memoarene. Og når du gjør det,
finner du visse anekdoter og sitater de har gjentatt tusenvis av ganger.
Derfor prøver jeg alltid å finne oppfølgingsspørsmål til de tingene der.
Sånn at de skyves ut av komfortsonen og ut av vante spor.
-Har du gått til psykoanalytiker før? -Nei. Bare da dattera mi tok dop.
Ja.
Du kan aldri lure på om de vil like det. Det kan du aldri. Mine mentorer lærte meg
at hvis du tror de kommer til å elske det, så har du misforstått fullstendig.
-Men du jo at de skal synes det stemmer. -Som kvinne…
Jeg kunne aldri bli Jackie Gleason eller Sid Caesar.
De ville ha sagt: "Det stinker. Fiks det." Jeg hadde sagt: "Kan dere hjelpe meg?
-Dette får jeg ikke til." -Kvinnelist.
-For at de ikke skulle kalle meg kjerring. -Hva er det verste som kunne ha skjedd da?
-Ville du… -Jeg ville ikke ha det ryktet på meg.
Som intervjuer handler det om å lytte. Etter ordene bak de som blir ytra.
Hva prøver de å si, hva tenker de på? Hva er det som opptar dem?
Opplevde du mora di som vittig og smart?
Hun var veldig smart og vittig. Og veldig trist.
Hun hadde mange drømmer, men…
…ingen av dem ble virkelige.
Skrivinga er den vanskeligste delen av prosessen. Helt klart.
Jeg har ingen venner som skriver og hele tida sitter og elsker jobben.
"Jeg har aldri hatt det så gøy."
Jeg er vettskremt for at jeg skal se ut som Carrie Bradshaw.
"Jeg klarte ikke å la være å lure på
om Carol Burnett var den morsomste kvinnen noen gang."
Jeg trenger en sigarett for å ligge nær originalen.
Carrie går jo rundt med The New Yorker.
I en av filmene får boka hennes en dårlig anmeldelse.
"Fram til den talentfulle Bradshaw bedre kan forstå
hvor komplekst livet i et ekteskap er,
gjør hun nok best i å utforske taushetsløftet."
Det måtte gjøre vondt.
I Mad Men hadde vi mange av originalutgavene fra den tida.
Vi hadde magasinene Life og Time,
Newsweek og The New Yorker.
Det var magasinenes glansdager.
Den fysiske kunsten ved å holde og bære med seg magasiner
i veske eller sekk er borte. Jeg ser ikke like mange som leser på toget nå.
Folk er på mobilen. Kanskje leser de The New Yorker, men det er opprørende.
Magasinenes vidunder har gått litt tapt i den digitale tidsalderen,
nå skroller man til krampa tar en, men har ingen
fysisk begynnelse eller slutt på noe. Sånn skrolling tar aldri slutt.
Jeg fant ikke opp internett. Da hadde det hatt en slutt.
HISTORIER FRA THE NEW YORKER
Et veldig spennende arrangement hos Film Forum.
For å feire hundreårsjubileet setter de opp et program fylt av filmer
forbundet til The New Yorker.
Det inkluderer Brokeback Mountain, som ble trykka som novelle i The New Yorker.
Addams Family Values er bygd på tegneserien av Charles Addams.
Tilværelsens uutholdelige letthet er bygd på en historie av Milan Kundera.
Adaptation, der New Yorker-skribent Susan Orlean er en av rollefigurene.
En annen film knytta til The New Yorker er Wes Andersons The French Dispatch,
hvor faktiske New Yorker-skribenter forvandles til oppdiktete rollefigurer.
Bill Murrays rollefigur er en versjon av Harold Ross,
grunnleggeren av The New Yorker.
En beskjed fra arbeidsformannen. En time til trykking.
Du har sparken.
I kveld viser de Med kaldt blod, basert på Truman Capotes berømte verk.
Det er vanskelig å forestille seg innflytelsen Med kaldt blod hadde
både på The New Yorker og på det litterære livet i USA.
Truman Capote oppfant sannkrimsjangeren på aller høyeste nivå.
I 1965 trykka The New Yorker en bestselgerserie i fire deler
som både ble bestselgerbok og filmsuksess.
Med kaldt blod.
Det ble et av de mest populære stykkene utgitt av magasinet noen gang.
Men også et av de mest kontroversielle.
Forfatteren Truman Capote ble hyret av The New Yorker som 17-åring
for å hente kaffe og gjøre ærender.
Han ble kjent på kontoret for sjarmerende løsmunnethet og dårlig oppførsel.
Han fikk angivelig sparken for å ha utgitt seg for å være journalist
og for å ha fornærma poet Robert Frost.
Men redaktør William Shawn lot seg imponere av skrivinga hans.
Da Capote kom med en historie flere år senere
om et grufullt drap på en gård i Kansas, stilte Shawn seg bak den.
Mitt nye eventyr, dette eksperimentet, er det jeg kaller en sakprosaroman.
Sakprosaromaner er en sjanger
som har kommet til ved sammensmeltinga av journalisme og fiksjonsteknikker.
Capote hevda at han kombinerte journalismens stramme rammeverk
med skjønnlitteraturens fortellerstil,
som John Hersey gjorde med Hiroshima noen år tidligere.
Men like etter at "Med kaldt blod" ble gitt ut
begynte kritikere å stille spørsmål ved Capotes reportasjer.
En lokal kritiker sa: "Capote har alltid skrevet fiksjon.
Det er fortsatt det han gjør."
De tvilte på at han kunne ha huska de lange samtalene
han gjenga ord for ord uten notater eller opptak.
Jeg har hørselsekvivalenten til fotografisk hukommelse.
William Shawn hadde selv meldt om sine bekymringer under redigeringsarbeidet.
Ved siden av et avsnitt som omhandlet en privat samtale
mellom to rollefigurer som senere ble drept,
skrev Shawn: "Hvordan vet du det? Ingen vitner? Et generelt problem."
Sir.
Folk stilte spørsmål ved Capotes arbeider i flere tiår.
Det sentrale spørsmålet er
om vi skal lese dette som skjønnlitteratur eller ei?
Du har fått det til å bli på begge vis, så ingen vet hvordan de skal ta deg.
Mener du at jeg tar for meg noe som har skjedd og gjør det til fiksjon?
For det er ikke det jeg gjør.
Jeg gjør ingenting til fiksjon.
Til slutt erkjente Capote at han hadde funnet opp sluttscenen,
en samtale på en kirkegård mellom en etterforsker
og den drepte jentas bestevenn.
Senere sa Shawn at han angra på at han trykka "Med kaldt blod".
De neste tiårene trappa magasinet opp faktasjekkinga si
for å prøve å forhindre at noe sånt skulle skje igjen.
ET TRIST LITE FAKTUM
OK. Om morgenen dagen henrettelsen skal fullbyrdes
blir to av dere plassert i en ventecelle nær dødskammeret. Stemmer det?
Vi skriver at du inviterte forfatter Jon Lee til en kopp te.
Var det kaffe eller te?
Vi har 29 stykker som jobber med faktasjekk, inkludert meg.
Vi er ikke bare her for å få navn og dato riktig, selv om sånt er kjempeviktig.
Vi er stedfortredende lesere.
Vi har alltid historiens kontekst i mente.
Erica hadde ikke tenner.
Det er vel på grunn av tannproblemer i fengsel? Akkurat.
Alt kan stemme, men så føles det hele urettferdig.
HVEM ER FAKTASJEKKER?
Du skriver ut saken og streker under alt som kan ses på som et faktum.
Det blir som regel neste alle ord. Noen ganger lar ikke verb som "er" seg sjekke.
Men så spør du: "Lever vedkommende ennå?" Da blir det kanskje "var".
Så tar du kontakt med intervjuobjektene og kildene.
Jeg vil sjekke at vi gjengir hvordan du svarer på telefonen riktig.
"God ettermiddag. Sparks Steakhouse. Hva kan jeg hjelpe med?"
-Høres det riktig ut? -Vi faktasjekker alt som trykkes.
-Omslag, vitsetegninger, dikt og fiksjon. -Ja. Vitsetegninger blir faktasjekka.
I ei vitsetegning var det en pingvin.
Under sto det noe sånt som: "Vi fore- trekker begrepet arktiskamerikaner."
Noen skrev inn og sa: "Det er ingen pingviner i Arktis, de bor i Antarktis."
Det ødelegger vitsen om det ikke fins pingviner i Arktis.
Et omslag der jeg til min store skam lot en feil slippe gjennom,
hadde et bilde av en pølseselger på stranda. Jeg ville undersøke
om skyggen på parasollen var troverdig.
Jeg tenkte at ja, det var den. Jeg hadde faktasjekka alt jeg kunne.
Ingenting var galt. Vi trykka utgaven. Fyren hadde to høyreføtter.
Verre enn ti tommeltotter, da kunne vi ha tulla med det.
La ikke merke til det. Forferdelig!
Folk elsker å ta faktasjekkere.
Vi hører veldig ofte samme setning.
"Trodde aldri at New Yorkers faktasjekk- avdeling med sitt ry ville synke så dypt."
Det engelske adjektivet vaunted har jeg bare sett i et brev om en feil.
Hvem bruker det ordet, liksom?
Mouaz fortalte Jon Lee at en agent for regimet
hadde drept familiens duer.
Jobben krever at man er tykkhudet.
Man må kunne tåle at folk er misfornøyd med deg.
Og det har de ofte god grunn til å være.
De skal vises fram, ofte i et dårlig lys, i et landsdekkende magasin.
Du sa at hvis folk snakker om Trump med deg,
tar du fram et dokument du har laget som viser når han har løyet. Stemmer det?
Det er ei forvirrende tid reint politisk.
Man har løsna på begrepet om at politikere alltid må snakke sant.
Det har gjort at vi har forsterka vår egen innsats og stolthet.
Jeg syns det er svært motiverende.
Det er den beste motgifta mot strømmen av hårreisende løgner.
Ikke sant? Hva er vel en bedre motgift enn å virkelig bry seg,
å følge med og sørge for at alle fakta stemmer?
-Hei. -Hei. Står til?
-Står til? -Hva skjer?
-Flott å se deg. -Deg også.
Jeg snubla inn i et forhold til The New Yorker
da jeg undersøkte Harvey Weinstein-saken. Jeg mente at han var serieovergriper,
men hadde ikke fått det på trykk
på grunn av at mange mediehus hadde følt seg trua.
Men David så det jeg hadde skrevet og sa: "Ja, dette kan du fullføre her."
Vi har en logisk plan. Oppdateringer om spionprogramvare.
Så handler alt om Elon.
Er folk nær Elon Musk villige til å lekke?
En av de interessante tingene vi må jobbe med
er den gjengen med folk som ga oss lekkasjer sist,
men som nå vil lekke mindre.
Jeg er mest opptatt av makt. Og akkurat nå
og nå gir store deler av den politiske makta den videre til tekmilliardærer.
Elon Musk er den rikeste i historien.
Og nå får han altså ansvaret for… effektivitet?
Ja.
Det fins ikke så mange steder
der man bedriver så arbeidskrevende og svært konfronterende journalistikk.
De er ikke aktivister, men de er fryktløse når de kan støtte seg på fakta.
Hei. Det er Ronan. Takk for at du ringer tilbake.
Jeg jobber med en ny sak om Musk, og…
Nå, i dagens politiske klima,
råder det en mangel på respekt for pressens uavhengighet.
Og en vilje til å gå til angrep på journalister for at de skriver saker.
Det bidrar til en fryktkultur for journalister og kilder.
Jeg hadde satt pris på å se mer av det du snakka om,
hvis du kan sende meg noen av dokumentene og tankene helt uoffisielt.
Å være kilde i en delikat gravesak
er vanskelig og alvorlig, for det kan være veldig farlig.
Jeg har skrevet saker der jeg har kommunisert med en kilde
på et midlertidig, usporbart SIM-kort jeg kjøpte med kontanter
på et helt anonymt kjøpesenter langt unna der jeg bor.
Men det øyeblikket man får et gjennombrudd i en sak
er liksom det store øyeblikket enhver journalist drømmer om.
Men det er også forbundet med stress,
for det gjør innsatsen høyere, her må man virkelig ha alt på det rene.
Takk igjen. Jeg tar kontakt. OK. Ha det.
Vi lever i ei brutalt vanskelig tid for gravejournalistikken.
Men jeg tror fortsatt fullt og helt på informasjonens kraft,
for det å holde folk informert er det eneste håpet vi har igjen.
Jeg legger min stolthet i å prøve å lese alt fra perm til perm,
for målet mitt er å lære om ting jeg ikke kjente til fra før.
Du må liksom gjøre deg ferdig…
Ja, men så blir jeg aldri ferdig med alt.
The New Yorker er vanskelig… Det er for smarte folk.
Mye. Vet ikke om du har hørt hva jeg tenker om å lese.
Jeg liker tanken på å lese. Jeg kjøper endatil bøker.
Men bøkene består for det meste av ord. Og de gir seg ikke!
På hver eneste side er det bare flere ord.
Hva med å sette inn blanke sider?
La meg få hodet over vannet i et lite øyeblikk, liksom.
1980-TALLET
Idet The New Yorker gikk over i 80-tallet var det modent for endringer.
William Shawn, som hadde vært redaktør i 30 år, var nå godt oppe i 70-åra.
Folk tulla med magasinets tunge stil
og artiklene på 20 000 ord om ting som risens historie.
Leserne ble eldre, og salgstallene var på vei ned.
I 1985 kom S.I. Newhouse inn.
En mann ved navn Newhouse eier nå The New Yorker.
Han betalte 168 millioner dollar.
Ledelsen i magasinet selger seg ut til S.I. Newhouse Jr.,
hvis medieimperium huser 29 aviser, magasinet Parade og Random House.
Tjue måneder senere sjokkerte Newhouse litteraturbransjen
ved å skyve ut William Shawn.
I 1992 sparka han Shawns erstatter Robert Gottlieb
og tok inn en kontroversiell ny leder,
den frekke, britiske 38-åringe redaktøren i Vanity Fair, Tina Brown.
Redaktøren av dette bladet, Vanity Fair,
skal nå bli redaktør i dette magasinet.
The New Yorker.
Kritikere var bekymra for at hun ville omgjøre magasinet til glanset tabloid.
Til dem som er bekymra for at The New Yorker vil synke i standard
sier jeg vent og se. Dere kjenner meg ikke ennå.
Dere vet ikke hvor via jeg er til kvalitet. Magasinet vil bare bli bedre.
Magasinet arrangerte prangende fester
og trykka utgaver via til film og mote.
De var også først med viktige nyheter
da en hel utgave ble via til ei rystende avsløring.
En massakre i El Salvador utført av amerikanske styrker.
Brown sa: "Jobben vår er å gjøre det sexy alvorlig,
men også det alvorlige sexy."
Hun rekrutterte en ny gjeng med unge journalister,
som Malcolm Gladwell, Jane Mayer, Hilton Als
og en ung skribent fra The Washington Post, David Remnick.
Hun endra også magasinets utseende.
For første gang trykka de fotografier
og fikk inn en av verdens mest berømte fotografer, Richard Avedon, i staben.
Hun gjorde omslagene mer vågale og dagsaktuelle,
og ønska kontroversene velkommen.
I februar 1994 gjorde Brown seg skyldig i blasfemi
og erstatta Eustace Tilley, som hadde vært på hvert jubileumsomslag
i nesten 70 år med en moderne vri, tegna av R. Crub.
Tradisjonalistene ble forferda,
men Brown fastholdt at hun bare åpna vinduet
og slapp inn frisk luft i en institusjon med tett luft.
Dette er Sorel. "Til Tina, som pusta nytt liv i Eustace."
Der ser man meg
vekke Eustace Tilley opp fra søvnen.
Jeg skjønte aldri greia med Eustace Tilley. Han var dypt irriterende.
Jeg mente at de burde ha forkasta ham tilbake i 1935.
Dette er alle mine innbundne utgaver, og her har vi den første.
5. oktober 1992.
Ed Sorel-omslaget. Jeg ville at første omslag skulle tegnes av ham.
"Gjør noe som kunngjør at vi gjør noe nytt."
Så kom han tilbake med bildet av en punker i karjol,
og det var veldig snedig. Det var det alle trodde.
Jeg var en som kom for å ødelegge, og de tok jo faktisk ikke feil.
Jeg sa vel opp 71 stykker
i løpet av to eller tre år, og så ansatte jeg 50.
Tina ansatte meg da jeg var gravid i sjuende måned,
noe som også var svært uvanlig på den tida. Det var fantastisk.
Det var som et matriarkat. En gjeng med kvinner som hadde små barn,
et slags hemmelig selskap, der alle støtta alle, ikke sant?
Jeg kunne navnet på alle barnepikene deres.
Tina er på sett og vis en komet. Hun kommer inn og endrer på ting.
Noen ganger var det kontroversielt, men for det meste hadde hun rett.
Magasinet trengte sårt å endre seg.
Etter seks og et halvt år der, følte jeg at forretningssiden gikk for treigt.
Vi måtte utvide mer sidelengs. Jeg husker at jeg skreiv til S.I. Newhouse
og sa at vi trengte ei produksjonsgrein
som kunne lage dokumentarer, bøker og filmer, kanskje også radio.
Da sa han: "Hold deg til strikkinga."
"Greit", tenke jeg. Det gjorde meg veldig irritert.
Kanskje tida var inne for å gå videre.
Hun fikk et tilbud som i etterpåklok- skapens lys viste seg å være dødelig.
Det var min idé å skape et magasin som samlet tanker på ett og samme sted.
Det beste jeg har kommet på. Resten av det gjorde Tina Brown.
Hun fikk tilbud om å gjøre forretninger med Harvey Weinstein,
å skape magasinet Talk,
som ikke bare skulle bli et magasin, men lage filmer og alt sånt også.
Takk for at dere kom til åpninga av Talk.
Det var nok det dummeste jeg har gjort.
Hun forlot oss helt plutselig. I juli 1998 var hun borte.
Vi stod uten redaktør.
S.I. Newhouse heiv seg rundt raskt.
De tilbød meg jobben. En time senere sto jeg foran staben og kollegaene mine.
De klappa litt, og så fortsatte vi å arbeide.
Greit. Vi setter i gang.
Dexter stenger i dag.
-Og Twilley. -Og Twilley.
I dag er det…
Jeg aner ikke. Torsdag. Tydeligvis.
Vi begynner å ferdigstille saker til jubileumsnummeret.
Halvannen uke igjen.
Flott. Det er litt av en innsats. Håper alle ennå er på føttene. Takk.
Vi ferdigstiller alt neste mandag, tirsdag og onsdag.
Så må alt være ferdig innen torsdag.
-Er alt i rute? -I det store og det hele.
Jeg tar runden med én og én.
Jeg begynner, så går jeg til deg og så videre.
Hvert stykke i The New Yorker går gjennom "avslutningsmøtet".
Redaktøren og skribenten møter korrekturleser og faktasjekker
og gjennomgår stykket setning for setning.
Jeg vil bare…
Her står det "første sammensvergelse…"
Skal det være "kollisjon"?
"Sammensvergelse" høres neste tilfeldig ut,
selv om det var markedsdrevet. Det er litt som "slegga" på tivoli.
Du tror at du er ferdig, så dukker hodene opp.
-Skal vi begynne? -Ja.
Jeg hadde ikke mye til første side.
Det kan være stressende. "Har jeg dokumentert alt godt nok?
Stemmer alle detaljer?"
"Mason hevder at mennesker en dag kan modifisere genene sine."
Han vil ikke at vi skal gjøre det…
-Nå. -I dag.
OK. Vi bør si hvem sekretæren er en eller annen gang.
-Ja. -Men…
Det kan pågå i timevis, og noen ganger må du bestille mat.
Det er ikke ferdig før det er ferdig.
Faktasjekkerne hadde et skilt. "Heller perfekt enn ferdig."
"Al Franken gjør narr."
Vi trenger noe mer spenstig, jeg vil si "gjør til latter".
Når møtet er over, er jeg voldsomt tilfreds med
at vi har dette systemet, som fungerer og alltid har fungert.
-Vi klarte det. -Ja. Bra jobba.
-Gratulerer. -Helt fantastisk.
Takk, folkens.
ANMELDERNE
Skjønnlitteratur har vi her, med ei lita overskrift.
Ikke skrift på bilder som vanlig, men en klassisk layout.
Vi vil gjerne at småillustrasjonene forteller historien om Eustace Tilley.
Hvor mange tusen av ham skal vi ha? Bare si det.
TO DAGER FØR JUBILEUMSUTGAVEN
-Skal vi ta det der? -På kontoret ditt.
Der er det helt sjukt varmt.
Det siste vi gjør før vi sender til trykk er å se over prøveutgaven.
Dette er flott.
Vi sjekker grafikk, layout
og får se hvordan magasinet kommer til å se ut
når det kommer i postkassa til folk.
Vitsetegninga må være tydelig.
Men det er også da du kan puste dypt inn
og sette pris på det du fikk til.
Det krever mye. Mange mennesker.
Mye krangling. Mye diskusjon.
Men det er verdt det.
Flott. Det gikk da lett unna.
I februar 2025
feira The New Yorker 100-årsjubileum.
De markerte anledninga med et spesialdobbeltnummer
ment for å leses og leses om igjen.
Eller kanskje legges på toppen av bunken som bare vokser og vokser.
Dette markerer The New Yorkers 100-årsjubileum.
The New Yorker er 100 år.
…som feirer 100-årsjubileum.
Folk vil lese mer enn de får i latterlige tweeter,
de vil vite hva som foregår
og få rettskafne artikler som er faktasjekka og viser anstendighet.
De vil også ha mediehus som ikke bukker under av presset.
De samla seg for å feire.
De kreative, nysgjerrige, utholdende
sære, nesten besatte menneskene.
De sladra og lo og skålte.
Vel vitende om at de sto på skuldrene til kjempene før dem.
I magasinets tidligste år
ble grunnlegger Harold Ross kontakta av en skribent som ville slutte.
Ross svarte: "Dette er en bevegelse. Man kan ikke slutte i en bevegelse."
Jeg vet akkurat hva han mener.
Dette er ikke bare noe som kommer ut ukentlig eller hver dag på nett.
Dette har en egen sjel.
Det har en mening, er anstendig og handler om kvalitet.
Det bør være selvgranskende og lære av erfaring.
Det bør kunne ombestemme seg.
Men det er en bevegelse. Et formål for å gjøre store ting.
Høres det for pompøst ut, så bryr jeg meg ikke.
Hei, alle sammen.
-Vil du begynne, Diego? -Ja.
Vi bør skrive om økninga i skattefradrag.
Det er kanskje ikke sexy nok for et magasin?
Tekst: Fredrik Island Gustavsen