Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Urmăriți The Daily Show. Sunt Jon Stewart. Ce mai episod!
Mi se alătură David Remnick, redactor-șef la The New Yorker.
Ce public erudit!
Sărbătorim centenarul revistei
și discutăm despre diferența dintre umlaut și tremă.
Nu pot să cred că intru așa.
O să fie bine. O să faci cu mâna? Da!
Aplauze pentru David Remnick! Domnule!
O sută de ani de The New Yorker!
Iată ceva deosebit. Nu știu dacă vedeți. E ediția cu costume de baie.
Dle Dewey, Truman Capote, de la The New Yorker.
- The New Yorker? - Da, The New Yorker.
Toți adoră desenele din The New Yorker.
Sute de ziare și reviste se luptă să supraviețuiască,
dar The New Yorker o duce bine.
Are doar 100 de ani? Și ce realizări are!
The New Yorker a câștigat Pulitzerul pentru jurnalism de investigație.
Articolul tânărului chef Anthony Bourdain zguduie lumea restaurantelor.
Recenziile lui Pauline Kael au schimbat critica de film, dar și filmele.
The New Yorker.
„Aș fi mai apatic dacă n-aș fi atât de letargic.”
M-am prins! E haioasă.
Cei ca mine, din Midwest,
întrezăreau cum e să fii newyorkez prin intermediul The New Yorker.
Sunt de la The New Yorker.
- E o revistă… - Am auzit de ea.
Ministerul Apărării se apără.
Neagă raportul publicat în revista The New Yorker.
Controversă privind coperta noului număr al revistei The New Yorker.
Revista susține, în premieră, un candidat la președinție.
Un editorial de săptămâna aceasta…
Ca distracție vei avea doar teancul acela de reviste New Yorker.
Zău așa! Știm amândoi că nu le voi citi.
CENTENARUL THE NEW YORKER
TURNUL ONE WORLD TRADE CENTER
Emily! Ce mai faci? Mai trăiești!
Bună, Louisa! Ce faceți?
Avem multe de discutat, deci trebuie să-i dăm bice.
S-a scris mult în ultima vreme despre bunurile preferate ale bogătașilor,
fosilele de dinozauri.
E criză de Adderall din 2022 încoace.
Cred că ar trebui să facem profilul lui Koji Murata,
care a inventat primul satelit de lemn.
Toate articolele grozave din ultimii o sută de ani
au plecat de la o idee grozavă.
Autorii se lasă conduși de ele, oriunde i-ar duce.
Redactorii, în colaborare cu autorii,
iau la puricat și cizelează fiecare propoziție și fiecare cuvințel.
„…n-au existat interferențe editoriale…”
Virgulă, „…la început”. Chiar e necesară virgula?
Apoi se verifică veridicitatea articolului,
proces comparat cândva cu o colonoscopie.
Am scris că pe pisici le cheamă Tiger, Lover Boy și Gummy Bear.
E adevărat?
The New Yorker e o minune.
The New Yorker e o revistă
care publică profilul de 15.000 de cuvinte al unui muzician
sau o relatare de 9.000 de cuvinte despre sudul Libanului
intercalate cu desene umoristice.
Nu are niciodată fotografii pe copertă.
Nici costume de baie, nici vedete de cinema.
Dar totuși îi merge bine.
Faptul că există și prosperă…
Insist că va prospera nu doar un secol, ci chiar două sau trei.
E uimitor.
ANII '20
Epoca Jazzului, New York.
Un oraș care vuiește de finanțiști și tinere emancipate,
orchestre de jazz, Babe Ruth
și peste 30.000 de baruri clandestine.
Intră în scenă Harold Ross, improbabilul fondator al The New Yorker.
E fumător înrăit și are talent la înjurături.
Se împrietenește cu un grup de scriitori și umoriști semiangajați,
care se strâng zilnic la băut și ironii la hotelul Algonquin.
„Tot ce-mi place să fac e imoral, ilegal sau îngrașă.”
Așa a glumit cineva din anturajul lui.
Acolo le-a venit ideea lui Ross și soției sale, Jane Grant,
să scoată un nou soi de revistă umoristică.
Avea să fie un hebdomadar pentru simandicoșii din Manhattan,
nu pentru bătrânelele din Dubuque.
În mod ironic, Ross nu terminase liceul și era dintr-un oraș minier din Colorado.
Dar și-a tocmit amicii isteți
să scrie articole și să facă desene despre societate și cultură.
A angajat un designer pentru a crea un font aparte
și o mascotă care lua peste picior aerul rafinat al revistei.
Filfizonul prețios a primit, în glumă, numele de Eustace Tilley.
Și așa s-a născut The New Yorker.
Cei 100 de ani ce au urmat au însemnat supraviețuire,
rezistență încăpățânată, schimbări îndrăznețe
și jurnalism, ficțiune și desene dintre cele mai influente.
Împlinim 100 de ani. Ediția aniversară apare peste câteva luni.
Trebuie să găsim ceva deosebit pentru copertă.
Până nu ai coperta, nu știi care e personalitatea ediției.
Nu e ceva ce poți să alegi în ultimul moment.
Coperta trebuie să fie contemporană,
dar și o operă de artă atemporală,
care să poată fi înrămată și agățată pe perete.
Sincer, căutarea aceasta săptămânală îmi dă anxietate și îmi strică somnul,
chiar și după 30 de ani.
Înainte să vin aici,
am avut o revistă de grafică cu desenatori din lumea alternativă.
Îmi place să lucrez cu artiști cu puncte de vedere ferme,
cu stiluri și povești diferite pe care vor să le spună.
Asta încerc să fac și cu The New Yorker.
David Remnick a venit la mine și mi-a spus că pentru ediția aniversară
trebuie să-l folosim pe Eustace Tilley, de pe prima copertă.
Mi-am mușcat limba ca să nu mă vait. Știți ce zic?
Îl înțeleg,
dar vreau să fac ceva inovator, ce nu a mai fost făcut.
Așa că trebuie să găsesc o soluție, evident.
- Să vedem ce-o să iasă. - O să fie bine.
Rubrica Ce se mai zvonește e prima din revistă și îți stârnește curiozitatea.
E alcătuită din materiale scurte, din mici schițe sau reportaje concise.
Fiecare spune o mică poveste.
Poate joc biliard cu o trupă rock sau ies cu fotograful lui John Belushi.
Deși de obicei sunt articole de sine stătătoare,
cel curent se termină în coadă de pește.
Bun…
Poate ați observat că, în prezent, politica dezbină oamenii.
M-am gândit să ies și să iau pulsul orașului.
E ca la pescuit.
Nu se știe niciodată. Ieși și te plimbi și afli ce se aude prin oraș.
- Mark. Îmi pare bine. - Încântat!
- Sunt de la The New Yorker. - Bine.
Sunt de la revista The New Yorker. Ai auzit de ea?
Când încep să caut oameni și lucruri interesante din New York,
zici că sunt drogat sau ceva de genul.
Toți oamenii mi se par interesanți.
E o minune.
- Nepotul tău… - Nepotul.
- Și fețișoara lui adorabilă. - Da, e adorabil.
Putem să stăm de vorbă? Ai chef?
- Nu. - Nu vrei să vorbim?
- Nu. Scuze. - Ești sigur? Haide, omule!
M-au luat transpirațiile. Hai!
Sunt de la revista The New Yorker. Discutăm? Răspunzi la niște întrebări?
- Știu doar puțină engleză. - Ce limbă mai știi?
- Mandarină. - Mandarină nu știu eu.
- Bună! Mă cheamă Nick. - Bună!
Scriu un articol despre stresul resimțit în legătură cu situația politică.
Tu cum stai? Cum te simți? Dormi bine noaptea?
Nu prea.
- Sunt împărțite părerile la tine acasă? - E interesant că ai adus vorba, fiindcă…
Discutam despre lista invitaților de Ziua Recunoștinței.
Tocmai ai ajuns în articolul meu.
„Cum te simți, New York?
Ne vom face bucăți
sau vom continua să trăim imperfect, cum s-a mai întâmplat de multe ori?”
Nu găsesc oameni dispuși să discute, dar…
Cred că iese de un articol.
Pentru aniversarea a 100 de ani am decis să facem o serie de clipuri.
Am invitat diverși scriitori, artiști și filosofi
să ne spună o poveste personală legată de The New Yorker.
Avem un scaun din biroul original, de la una dintre mesele de acolo.
Ce tare!
Erau făcute să reziste.
Puține scaune sunt așa confortabile.
Asta e o artă pierdută acum.
Nu mai știm să scobim forma fundului în lemn.
De-asta e așa confortabil. Dar e o artă pierdută acum.
Nu mai face nimeni așa ceva.
Ai vreun desen preferat din cele publicate de-a lungul anilor?
Cele ale lui Emily Flake.
Preferatul meu e unul cu o femeie de la circ.
Se întinde spre celălalt trapez, dar acolo e un leu.
Simt că îmi rezumă viața pe la 20 și ceva de ani.
Toți bărbații erau ca leul acela.
„PESTE, FIR-AI TU SĂ FII!”
Ca desenator, îmi place mult Zach Kanin.
Are un desen, „Sisif la locul de muncă”.
AOLEU!
E amuzant să te gândești la Sisif la birou.
Pesemne nu-și termină niciodată treaba.
Desenele din The New Yorker îți lasă mereu impresia
că sunt mai istețe decât tine.
Sunt mereu de genul ăsta.
VECINII DE SUS
O ador pe Roz Chast. O iubesc la nebunie!
Mă emoționează profund.
Doamne! O auzi?
Ia uite ce pasăre!
„Ia uite ce pasăre!”
Un puișor de pasăre!
Îi place The New Yorker.
Chiar îi place. Se sfâșie frumos.
Astea sunt niște afișe din Ghana.
Cred că le-am primit cadou la nuntă.
Iată o eșarfă cu desene de Charles Addams.
Mi se pare extraordinară.
A fost primul desenator de care m-am îndrăgostit în copilărie.
Mă atrag lucrurile foarte sumbre, dar și foarte amuzante.
Dacă ar desena așa ceva azi, lumea ar zice: „E complet inacceptabil!”
Ar zice: „De ce e amuzant? Doare. Arde.
Am o cunoștință care s-a ars cu ulei. Nu a fost deloc amuzant.”
Desenul a fost singurul lucru pe care am vrut să-l fac în viață,
de pe la vreo trei sau patru ani.
Cred că nu faci meseria asta decât dacă nu poți face nimic altceva.
ULTIMA PREZENTARE ÎN POWERPOINT
TE-AI RĂNIT? TE-AM AVERTIZAT. SUNĂ LA 0800-OAAAAA
Aici trebuie să fie un singur om.
Îmi notez idei toată săptămâna.
Sunt pe jumătate… Sunt mici schițe. De obicei am… Nu știu.
„Maimuță cu talgere, fermier amator,
plafonul datoriei, que sera sera, android sinistru, ménage à trois.”
Sunt doar idei pe jumătate închegate.
Asta căutam.
În mare măsură cred că desenez ca să mă simt mai puțin singură.
CE CAUT AICI?
Ca să simt că nu sunt singura căreia i se pare așa deprimant,
încât abia poate să se dea jos din pat.
Mă trezesc foarte devreme, beau o cafea,
încep să ascult niște podcasturi…
Bun-venit la podcastul Haaretz!
…și fac mișcare, ca să nu mor.
Am 65 de ani.
Când ies din casă dimineața, mă simt ca Fred Astaire.
Mă cuprinde imediat fericirea.
Am crescut în New Jersey, peste fluviul Hudson.
În copilărie tânjeam la New York.
Era atât de aproape și totuși atât de departe!
E considerat Michael Jordan al jurnalismului.
Și-a început cariera la The Washington Post,
fiind apoi corespondent străin în Rusia.
Înainte să fie redactor-șef la The New Yorker,
câștigătorul Pulitzerului s-a remarcat scriind profiluri amănunțite
despre persoane precum Papa, Mike Tyson sau Bruce Springsteen.
Bun, la treabă!
O zi obișnuită înseamnă diverse ședințe: despre planificare, politică…
Sondajele din Michigan sunt la zi?
…finanțe, personal…
Mă văd cu diverși redactori să-mi dau cu părerea despre articole
și dau o groază de telefoane.
Adică nu vomitai pe Bourbon la patru dimineața?
Verific cum stau redactorii.
Doamne! Ce ar face Hunter Thompson?
- La 13:30? Mai am multe de făcut. - Da, până atunci.
Phil Montgomery, interviuri la radio…
Doamne…
Snyder spune că a învățat…
Ai fost un pic cam pițigăiat.
Azi, la The New Yorker Radio Hour… Mă lasă vocea.
În februarie împlinim 100 de ani, deci avem multe de rezolvat.
ȘEDINȚĂ LEGATĂ DE DESENE
Ăsta e preferatul meu.
M-a făcut să râd în hohote.
- Ăsta e… - E foarte amuzant.
- Bine, îl includem. - Da.
Marțea dimineața primesc între 1.000 și 1.500 de desene pe e-mail.
Cumpărăm între 10 și 20.
De la 1.500 la 10…
David îmi amintește mereu că nu muncesc în mină,
așa că nu am voie să mă plâng.
Dar e o sarcină foarte plictisitoare.
Trec în mod repetat prin diverse stări: confuzie, delir, depresie…
Întindeți brațele și repetați exercițiul.
După vreo 800 de desene, iau o pauză
și fac gimnastică japoneză timp de 3 minute și 30 de secunde.
„Mă simt mai bine de când nu mă mai uit la știri.”
Trebuie să prindă curaj.
La ședință, David alege 10-20 de desene dintre cele 50-60 pe care i le aduc.
Am tot felul de strategii psihologice pentru a-l manipula pe David Remnick.
Nu știu dacă funcționează
și n-aș recomanda neapărat să fie testate de colegi.
Dar pun un desen care știu că n-o să-i placă
în fața unuia care i-ar plăcea.
Cum?
Nu are așteptări prea mari, dar deodată face: „Îl ador pe ăsta!”
Eu zic: „Genial! Ai dreptate.”
„În sfârșit, suntem împreună!”, îi spune femeia câinelui ei.
„Nu știam că mânuiești așa bine…”
- Doamne! - Stai! Nu înțele…
- Câinele l-a ucis pe tată. - De-asta…
Desenele apar în mijlocul unor articole lungi,
care sunt adesea devastatoare sau o corvoadă la citit.
Fără supărare!
Scopul lor e să spargă monotonia și să te surprindă,
să-ți aducă un moment de respiro și de bucurie.
Vede fantome.
E bun.
Bun, lapte plus cereale egal psihopat.
Cereale plus lapte egal normal.
- Cum… - Cum le pui.
E adevărat, apropo.
- Nu poți pune cerealele în lapte. - Cine pune laptele primul? E…
- Aș divorța dacă… - Știi cine? Psihopații.
E uimitor că asta ne e meseria.
ANII '40
În primele două decenii,
The New Yorker a devenit revista literară și umoristică de succes
la care visase fondatorul ei, Harold Ross.
Din birourile murdare de pe 43rd Street,
publica eseuri efervescente și ironice și desene deocheate și aluzive.
Dar totul s-a schimbat în Al Doilea Război Mondial.
După bombardarea Hiroshimei,
guvernul SUA a interzis publicarea fotografiilor
care înfățișau suferința civililor.
Așa că americanii nu prea știau prin ce trecuseră oamenii de acolo.
Dar tânărul scriitor John Hersey bănuia că exista o poveste care trebuia spusă.
Vorbisem cu William Shawn, redactor-șef adjunct la The New Yorker.
Voiam să scriu un articol despre Hiroshima.
Până atunci se scrisese mai ales despre ce puternică era bomba,
câte clădiri putea distruge, ce zonă imensă devastase și tot așa.
Așa că m-am dus în Japonia
și am început să caut cinci-șase oameni care se intersectaseră,
care trăiseră clipe memorabile.
Articolul scris de el a revoluționat jurnalismul.
Era non-ficțiune, dar cu intimitatea și dramatismul unei povești fictive.
Cred că ficțiunea e mai potrivită pentru cititori
pentru a înțelege evenimente grandioase sau tragice,
fiindcă se pot identifica cu un personaj.
Hersey a împletit poveștile a șase oameni care erau în oraș în acea zi,
printre ei numărându-se un preot, un doctor și o muncitoare în fabrică.
„La exact 15 minute după ora 08:00,
dra Toshiko Sasaki, funcționară la Personal la East Asia Tin Works,
tocmai se așezase pe scaun în birou
și se întorcea să vorbească cu fata de la masa vecină.
Nu se auzeau avioanele. Dimineața era liniștită.
În birou era răcoare și plăcut.
Apoi, o străfulgerare uriașă a brăzdat cerul.”
Articolul era lung, având 30.000 de cuvinte.
Dar era atât de bun,
încât Ross și Shawn i-au dedicat tot numărul respectiv al revistei.
N-a inclus desene, ficțiune sau eseuri spirituale.
Tirajul s-a epuizat în câteva ore.
Einstein a cerut un supliment de 1.000 de exemplare,
pentru cercetătorii de renume.
A fost citit în direct, fără pauze publicitare,
la radiouri din SUA și din întreaga lume.
„La exact 15 minute după ora 08:00, în ziua de 6 august…”
„La exact 15 minute după ora 08:00, în ziua de 6 august, când…”
„100.000 de oameni au fost uciși de bombă.”
„Se întreabă de ce au trăit când au murit atâția.”
„…când au murit atâția.”
Harold Ross, zgârcit cu laudele, i-a scris lui Hersey, încântat:
„Cine a spus că «Hiroshima» e materialul anului l-a subestimat.
E, fără îndoială, cel mai bun reportaj din timpul vieții mele,
dacă nu din toate timpurile.”
Materialul a schimbat radical modul cum vedeau oamenii armele nucleare
și a contribuit la transformarea revistei dintr-una umoristică
într-o publicație de prestigiu la nivel mondial.
VISEAZĂ ÎNDRĂZNEȚ!
MADISON SQUARE GARDEN 27 OCTOMBRIE 2024
Mă dau în vânt după povești de genul „istoria se întâmplă la tine în bătătură”.
M-a interesat mereu de ce cred oamenii ce cred.
Nu știu dacă pot spune că îmi place, dar mi se pare fascinant
să cunosc oameni cu care uneori n-am multe în comun.
O să câștige. A mai câștigat de două ori și o să câștige iar.
Să vedem dacă îl și acceptă ceilalți.
Am mers prin țară, după Tucker Carlson și turneul lui.
Am fost la Budapesta, la conferința conservatorilor.
M-am dus în California, să mă văd cu niște tipi cu meme din zona dreptei.
Cred că treaba mea e să scriu
cea mai bună variantă a poveștii lor.
- Bun… - Faceți asta din 2016?
Nu.
Mulți consideră The New Yorker o revistă pretențioasă,
o chestie pentru snobi.
De exemplu, are un ghid stilistic
conform căruia trebuie să pui accent pe litera E din „elitist”.
Așa că mă trezesc adesea în locuri cu oameni care îmi spun:
„Nenorociții elitiști ca voi nici nu înțeleg țara asta.”
Îi citez, scriu „nenorociți elitiști”, dar pun accentul pe E.
Și îmi zic: „Cred că am arătat că au dreptate.”
REDĂM MĂREȚIA AMERICII!
Cred că oamenii care îl disprețuiesc visceral pe Trump
nu înțeleg distracția de acolo, sentimentul de comunitate și camaraderie.
Oamenii se duc la acele spectacole ca la Phish.
Sunteți gata să scrieți istorie și să faceți niște liberali să plângă?
Nu vreau să uit în ce măsură
îi face politica pe oameni să simtă ceva la nivel instinctiv.
USA! USA! USA!
Cred că, în parte, vreau să-i fac pe cititori să înțeleagă
cum e să participi la un miting de-al lui Trump.
În mod ideal, merg mai departe
și arăt nu doar cum e acolo, ci și ce înseamnă.
MITING PRO-AMERICAN
A fost dificil să scriu despre mitingul de la Madison Square Garden
fiindcă acolo a avut loc și un miting al naziștilor, în 1939.
Ca reporter, e o provocare să-ți zici:
„Bun, sunt într-o sală cu zeci de mii de oameni care adoră spectacolul ăsta.
Dacă scriu asta și pomenesc mitingul nazist, îi fac pe toți naziști?”
Nu văd niciun nazist împuțit aici.
„Dacă nu pomenesc mitingul nazist,
scapă toți basma curată, deși ar trebui menționat contextul?”
„Pe 20 februarie 1939,
Liga Germano-Americană, o organizație pro-nazistă din New York,
a ținut un miting la Madison Square Garden.
L-au prezentat drept o demonstrație pentru adevăratul americanism.
Fundalul scenei era împodobit cu steaguri americane
și un portret uriaș al lui George Washington.
Mitingul lui Trump din 2024 nu a fost o reconstituire a celui din 1939.
Istoria nu se repetă.
Dar, când un demagog pomenește «dușmanul din interior»
și «străinii care ne poluează sângele», ar fi ciudat să nu faci acea comparație.”
Nu aveam prea mulți bani, dar aveam abonament la The New Yorker.
Cred că am auzit prima dată de The New Yorker în Seinfeld.
Într-un episod, Elaine nu înțelegea textul explicativ al unui desen.
Desenul ăsta din The New Yorker… Nu înțeleg.
Nici eu.
Și tu ai o oarecare legătură cu comedia!
Am crescut în New Jersey și idealizam tot ce ține de New York.
Am auzit prima oară de The New Yorker și am înțeles că e o revistă importantă
într-un episod din serialul The Critic.
Cred că voi, hienele din presă, sunteți o haită de lepădături.
Vă urăsc pe toți!
Mai puțin pe oamenii minunați de la The New Yorker.
Bravo, dnă S.!
„Bravo, dnă S.!”
Îmi amintesc că mi-am dat seama că The New Yorker era importantă.
Nu știu cum am auzit de ea, dar am auzit. E o adevărată instituție.
Parcă m-ați întreba despre Statuia Libertății.
Ce nostalgie îmi stârnesc unele dintre discurile astea!
Dar nu cele la care te-ai aștepta, ci ăsta. Îmi plăcea la nebunie japanoise.
Acum se găsește foarte greu.
E unul renumit, în ediție limitată, tras direct pe plajă.
Inițial am fost critic muzical.
Dar în 2008, când am venit la The New Yorker,
nu aveam o specializare anume.
Au zis doar: „Credem că poți scrie ceva interesant.”
Îmi amintesc că în prima luni
m-am dus la birou, care pe atunci era în Times Square,
m-am așezat și mi-am zis: „Ce dracu' fac acum?”
Singura mea treabă e să fiu interesant.
Când scrii pentru The New Yorker, e grozav
că cititorii sunt curioși și dispuși să te urmeze în orice direcție.
DE KELEFA SANNEH
Pot să scriu despre orice și fac un pact cu cititorul.
„O să fie distractiv, deci nu pleca.”
În seara asta fac ceva ce fac destul de des: merg la un concert.
Pentru The New Yorker scriu în principal despre știință, medicină și sănătate.
Astăzi sunt în Utah și scriu un articol despre medicina spațială.
Ajung tot mai mulți oameni în spațiu. Ce știm despre ce pățesc trupurile lor?
Să-ți strângi bine curelele.
Am căutat o cale de a face să prindă viață unele probleme din medicina spațială.
Îmi place să-mi dau seama cum să spun povestea a ceva foarte complex
într-un mod atrăgător pentru cititor,
care învață despre aceste lucruri aproape accidental.
E multă umezeală în nisip. De-asta pare ondulat.
SALA GRAMERCY DYLAN MARLOWE
Salut!
E caracteristic pentru revistă că articolele sunt relatări din alte lumi.
Îmi amintesc de adolescența de punkist.
A fost primul lucru de care m-am îndrăgostit la 14 ani:
ideea că poți pătrunde într-o altă lume, unde alții fac alte lucruri.
Mi se pare îmbătător.
Sunteți gata să vă destrăbălați?
Îmi place că The New Yorker are reputație de revistă rafinată, de revistă de fițe,
fiindcă așa e mai distractiv să scriu despre Jay-Z, box sau muzică country,
articolele fiind publicate cu fontul specific.
Încerc să îmi dau seama cum să mențin acea eleganță
fără ca revista să pară prea demodată.
„Punkul m-a învățat să ador muzica învățându-mă s-o urăsc.
M-a învățat că muzica poate dezbina, poate inspira afecțiune sau ură
sau dorința de a înțelege care ce e.”
Am vrut mereu să scriu pentru The New Yorker.
E burgerul de fasole?
Ideea că pot scrie un articol
care să schimbe perspectiva cuiva asupra unei probleme e foarte atrăgătoare.
Avem coriandru, mărar și pătrunjel.
Sunt medic de meserie.
În timpul pandemiei am profesat în New York
și am scris o serie de corespondențe.
VARIANTA DELTA E UN PERICOL
După ce s-a terminat pandemia, am început să scriu despre mai multe lucruri.
„Conduceam pe teren accidentat și urla vântul.
M-am uitat în depărtare, închipuindu-mi întinderea de pământ virgin
pe care îl vor găsi primii oameni ajunși pe Marte.”
Cred că toți cei care lucrează la The New Yorker sunt obsedați.
M-am simțit atras de acea obsesie.
12 SĂPTĂMÂNI PÂNĂ LA EDIȚIA ANIVERSARĂ
Probabil că am văzut un film pe zi în ultimii 40 de ani.
Într-un fel, e simplu.
Critica de film e ceva banal. Vezi un film și scrii despre el.
RICHARD BRODY CRITIC DE FILM
Dar nu știu niciodată ce o să scriu.
Alo! Ai grijă!
După ce începe filmul, habar nu am unde sunt.
Filmul pune stăpânire pe mine, iar publicul nu mai există.
Nici eu nu exist cât ține filmul.
Ce loc mai e și ăsta?
Nu mă lasă să-l văd.
Cât mă uit la un film, iau notițe cu frenezie.
Problema e cum le citesc apoi, după ce le-am scris pe întuneric.
După ce se termină un film, nu vreau să vorbesc cu nimeni.
Fug din sală cu paltonul în cap, ca să nu vorbesc cu ceilalți critici.
Vreau să țin experiența în mine, fără să mă gândesc la ea.
Vreau s-o las să acționeze asupra mea.
Cică cine bea trei cafele pe zi trăiește cu zece ani mai mult.
La câtă cafea beau eu, cred că mă apropii de nemurire.
Fără cafea nu se face nimic.
Aș vrea să nu fiu nevoit niciodată să scriu o recenzie negativă.
Sunt mereu conștient că sunt niște oameni la mijloc.
Am eu o vorbă: durează doi ani să faci un film,
două ore să-l vezi și două minute sau două secunde pe Twitter să-l distrugi.
Simt nevoia fundamentală să fiu respectuos.
„Miezul recenziei e emoția, felul cum ațâță sufletul.
Criticii nu trebuie să se ia în serios, ci să ia arta în serios.”
Mi-au plăcut multe la ea. Dar aduce cu alte zece povestiri.
- Da, nu cred… - Mă refer la subiect.
Da. Eu sunt de acord, la limită.
În decursul unui an
primim între 7.000 și 10.000 de povestiri, din care publicăm 50.
Vin de la agenți, de la edituri, direct de la scriitori. Pot veni oricum.
Adresa mea de e-mail e ușor de găsit, se pare.
E ceva neobișnuit ca o revistă, fie și ca a noastră, să publice ficțiune.
Sunt conștient că o parte dintre cititori sau abonați
nici nu o bagă în seamă.
Nu-i o problemă, fiindcă știu și că alții tocmai de ea sunt interesați.
Acum un an și jumătate, David Remnick a venit și mi-a zis:
„Hai să facem o antologie de nuvele pentru ediția aniversară. Ce ai alege?”
De-a lungul timpului s-au publicat peste 13.000 de nuvele în revistă.
În cartea aceasta sunt 78.
EB White, Dorothy Parker…
John Updike, Philip Roth…
JD Salinger, Jamaica Kincaid…
Și tot așa. Aș putea să citesc orice nume fără să stârnesc vreo reacție.
- David Foster Wallace, Welty… - Shirley Jackson, Cheever…
- Lahiri, Zadie Smith… - Nabokov, Bellow…
- Murakami, Junot Díaz… - Proulx, George Saunders.
Iar scriitoarea a cărei operă va apărea în ediția aniversară
e Chimamanda Ngozi Adichie.
„Am tânjit dintotdeauna să fiu cunoscută, cu adevărat cunoscută de alt om.”
Pentru a sărbători a 100-a aniversare a The New Yorker,
vor publica un fragment din noul meu roman, Dream Count.
„Fiindcă în izolare am început să-mi cern viața
și să dau nume unor lucruri rămase vreme îndelungată fără.”
Dintre toate artele, ficțiunea e cea mai grozavă.
Nu sunt părtinitoare.
„Dar ce…”
Prin intermediul literaturii aflăm că există multe perspective.
Imaginația îți face un salt în trăirile altcuiva, fiindcă…
Uneori simt că e ceva apocaliptic la lumea în care trăim
și cred că literatura e acea mică rază de speranță.
Scrisul de ficțiune e iubirea vieții mele. E lucrul care îmi dă un sens. E…
E motivul pentru care sunt aici.
Când am venit în Statele Unite, mi-am dat repede seama
că în The New Yorker trebuia să-mi fie publicată opera.
The New Yorker e The New Yorker. Și știe că e The New Yorker!
Așadar…
Oamenii acuză The New Yorker de elitism.
Dar faptul că unele lucruri sunt considerate elitiste
face ca țara să fie măturată de un soi de antiintelectualism,
lucru rău pentru ea și pentru noi.
Ce vrem să spunem, că revista e așa de elitistă,
încât n-ar trebui să scrie despre artă, literatură și politică
într-un mod complex și profund?
Dacă ăsta e elitism, atunci ne trebuie mai mult.
FOSTUL BIROU THE NEW YORKER, 1987
Salut, Bruce!
Lucrez aici de 46 de ani. E mult timp, dar nu destul.
Cu ce te ocupi?
Dacă se oprește curentul sau aerul condiționat, sunt înștiințat.
Dacă cineva vrea hârtie sau o imprimantă, eu mă ocup.
Dacă i se strică cuiva computerul, la mine vine.
Ăsta sunt eu.
Ăsta, cu părul lung și negru.
Primul birou a fost pe West 43rd Street, la numărul 25.
Avea un aer arhaic, ca din anii '50.
Era un grup foarte vechi de domni.
Pereții erau murdari de la fumul de țigară.
Când se așezau pe canapele, ieșea un norișor de praf din ele.
Când ne-am mutat prima dată, am căutat și la subsol,
care era plin de ziare și materiale vechi, tipare de probă și ficțiune revizuită.
Parcă uitaserăm că lucrase cineva la acele materiale, dar iată-le.
Și am început să adun
orice material care mi s-a părut demn de păstrat.
Nu-s strângător din fire, dar n-am vrut să le arunc, fiindcă cuprindeau istorie.
Prima mașină de adunat a revistei! E o matahală.
Primele ediții ale scriitorilor publicați în revistă.
Acestea sunt desenele care apăreau pe pagini.
Sunt niște mici opere de artă.
Sunt foarte detaliate și bine desenate.
Bun…
Am lucrat cu patru dintre cei cinci redactori-șefi de până acum.
Cu Ross nu am lucrat.
ANII '50
După Al Doilea Război Mondial, The New Yorker a intrat într-o nouă eră.
Fondatorul revistei, Harold Ross, a murit de cancer pulmonar,
după ce o condusese 26 de ani.
I-a luat locul adjunctul său, William Shawn.
Deși dureros de timid, Shawn era neînfricat ca redactor-șef.
Unii angajați îi spuneau Șoarecele de Fier.
S-au publicat subiecte controversate sub conducerea lui
și a dat piept cu puterea.
Într-o zi, în 1958, a primit o propunere de subiect
de la Rachel Carson, biologă și scriitoare premiată.
Voia să-și dea seama de ce muriseră mii de păsări
după ce se stropise cu insecticidul DDT.
La acea vreme, se folosea orbește
pe câmpuri, pe peluze și chiar în case.
Producătorii insistau că e sigur, dar Carson voia să investigheze.
Cu sprijinul lui Shawn, a început să facă studii pe teren,
să discute cu experți și să aprofundeze știința.
A continuat să lucreze, ascunzând ceva față de lume.
Murea de cancer la sân.
Uneori ajungea în scaunul cu rotile după operații și tratamente.
Dar și-a continuat munca.
Într-un sfârșit, după patru ani, i-a trimis o primă variantă lui Shawn.
„Primăvara tăcută” a fost publicată în trei părți,
iar proza lui Carson a transformat știința în literatură.
A scris: „Pe întinderi tot mai mari din Statele Unite,
primăvara vine acum neanunțată de întoarcerea păsărilor.
Iar diminețile, cândva pline de frumusețea cântecului păsărilor,
sunt ciudat de tăcute.”
Materialul a fost publicat și sub formă de carte, devenind bestseller
și stârnind o dezbatere despre pericolul chimicalelor pentru oameni și animale.
Veți cere Ministerului Agriculturii să facă investigații?
Da. Știu că deja se fac.
Îndeosebi de când a apărut cartea dnei Carson, dar se fac.
Însă cartea a stârnit și resentimente.
Carson a devenit ținta fabricanților de chimicale.
Ceea ce susține dna Rachel Carson în cartea sa
e o denaturare gravă a realității.
Carson, care purta perucă și abia mai putea să meargă,
și-a apărat munca în fața Congresului și a presei.
Dacă nu controlăm aceste chimicale, ne îndreptăm cu siguranță spre dezastru.
Unele companii au amenințat revista cu procese,
dar Shawn nu a dat înapoi.
Carson a murit la mai puțin de doi ani după publicarea cărții.
Deși ea nu le-a apucat, munca ei a contribuit
la adoptarea legii aerului curat și a legii apei curate
și la nașterea mișcării ecologiste moderne.
Ani mai târziu,
Shawn avea să rezume astfel filosofia simplă a revistei.
Spunem ce credem despre lucruri. Și asta am crezut cu adevărat.
Dacă asta credem, ar trebui s-o spunem.
VOTEAZĂ
NOAPTEA ALEGERILOR 5 NOIEMBRIE 2024
Auzi, Valerie?
Trimite-ne articolul din campania lui Harris
despre prezența portoricanilor.
- Ți-l dau imediat. - Bine, mulțumesc.
N-am vrut să te deranjez cât…
Bun, să îmbătăm niște oameni.
- Salut! - Cum merge?
Toate bune.
E greu la Dearborn, nu prea dai de bere. Dar sunt narghilele din plin.
Lasă băutul până mai târziu, te rog.
- Ziceam așa, ipotetic. - Bine. Ce se aude?
Nu știe nimeni nimic.
Suntem pregătiți.
Avem un blog în direct și oameni peste tot.
Dar ce nu știm… E un moment istoric decisiv.
Nu știm ce se va întâmpla, cel puțin nu așa devreme.
Dacă câștigă Kamala, avem coperta asta de Kadir Nelson.
Pe jacheta ei sunt Obama, Shirley Chisholm,
Martin Luther King Jr, Thurgood Marshall, Frederick Douglass,
tot felul de personalități semnificative pentru evoluția drepturilor civile.
Cât despre Trump, atmosfera e diferită.
Iată-l pe Trump, învestit de Hulk Hogan.
Și…
asta e o schiță incredibil de veselă.
Elon Musk intră cu mașina în Biroul Oval.
Iar aici scrie: „Ia o pastilă pe zi, pe gură, timp de patru ani.”
Iată numărul voturilor la ora aceasta.
Donald Trump are 90 de voturi electorale. Kamala Harris are 27 de voturi electorale.
N-o să câștige ea în Florida. Ne-am prins și noi?
Conduce el.
Nu știu dacă ar fi o minune să câștige ea, dar ar fi…
A rămas în urmă.
S-AU ÎNCHIS URNELE
Se prognozează că în Michigan va câștiga Trump.
Conform NBC, în Wisconsin ar câștiga Trump.
Donald Trump va câștiga în Pennsylvania.
Bun, să-l revizuim. Bine. Mulțumesc.
Nu la asta mă așteptam în seara asta,
dar a ales coperta asta.
E greu de crezut.
Dar nu putem să modificăm realitatea. Putem doar să o reflectăm.
…Carolina. Ca demografie, seamănă mult. Se poate spune…
„După ce milioanele de americani care se temeau că revine Trump
se vor ridica de pe canapeaua tristeții, va trebui să vedem ce e de făcut.
Unul dintre pericolele vieții sub un regim autoritar
e că liderul caută să-i secătuiască pe oameni de putere.
Se instalează defetismul.”
În acest al doilea mandat, mă tem că oamenii se simt înfrânți.
Nu cred că cineva care are meseria asta sau, și mai important, care e cetățean…
poate să cadă pradă acestui sentiment.
Disperarea e un păcat de neiertat, deci nu.
Nu!
Nu e…
E inadmisibil.
Vom vedea învestirea unui președinte care va încerca să schimbe lumea.
JON LEE ANDERSON REDACTOR
Restul pare…
relativ neînsemnat.
Și va influența foarte mult ce se întâmplă în alte țări.
Da…
Jon Lee!
- Ce mai faci, dragule? - Tu?
- Nu ne-am văzut de mult. - Da…
N-am citit despre America de Sud, dar o să citesc, nu?
Da. Am o primă variantă și fac câteva completări.
- E despre Milei. - Da.
- E nebun. - Cum s-a purtat cu tine?
Lucrez pentru The New Yorker de 26 de ani.
Am fost unul dintre principalii corespondenți de război.
Am fost la fața locului în multe teatre de război.
Afghanistan, Irak, Libia, Siria…
Tata era în Serviciul Extern.
Am crescut în nouă țări, multe dintre ele destul de periculoase.
DE JON LEE ANDERSON
De-asta m-am apucat de jurnalism, ca să trăiesc istoria vremii mele.
REGELE REGILOR
Ce vrei să faci în continuare? Avem…
Să știi că suntem într-o stare…
Nasoală?
Trebuie să scriem despre întreaga lume și să alegem bine desenele.
Zi-mi ce ai de gând.
The New Yorker nu are bugetul cât The New York Times.
Avem buget și echipă mai mici.
Dar David a sprijinit mereu ideea că trebuie să ieșim pe teren
și să vedem istoria cu ochii noștri.
DAMASC, SIRIA
Dictatorul Bashar al-Assad a fugit din Siria
când rebelii au năvălit în Damasc,
punând capăt domniei de 54 de ani a familiei sale.
TURCIA, IRAK, HOMS
„La două zile după ce despotul sirian Bashar al-Assad a fugit de la palat,
am ajuns în Damasc ca să asist la o răfuială nemaivăzută.
O lungă perioadă de violență internă
cedase brusc locul unei păci tensionate, ireale.”
Când scriu despre un lucru, îmi place să-l experimentez cu toate simțurile
și să-i transmit asta cititorului.
Așa îmi place să procedez.
Pace ție!
„Într-o după-amiază, în Damasc, am vizitat o închisoare renumită de-a lui Assad.”
Îmi e dor de tine, iubire.
„Am cunoscut un tânăr care a stat 15 luni închis la serviciul militar de informații
și a reconstituit una dintre experiențele oribile îndurate.
Gardienii nu s-au chinuit să-și ascundă abuzurile.
Am dat peste un teanc de fotografii făcute prizonierilor după interogatorii.
Pesemne că au fost ultimele poze care le-au fost făcute înainte să moară.”
Nu e așa greu să distrugi o societate dacă asta vrei cu orice preț.
OPT SĂPTĂMÂNI PÂNĂ LA EDIȚIA ANIVERSARĂ
Ce-ai zice să punem diverși artiști să deseneze „100” în diverse stiluri?
Sau preferi un Eustace clasic? Poate e mai bine așa.
Îmi place secvența asta, Eustace din leagăn până în mormânt.
Ca să înțelegi The New Yorker,
trebuie să înțelegi că există mereu o tensiune între trecut și prezent.
Revista simte pulsul întâmplărilor actuale,
dar, ca aspect, nu s-a schimbat prea mult din 1925 încoace.
Când am început să lucrez aici, am vrut să trecem la cifre medievale.
Când publici numărul „1926”, de pildă, folosind cifre medievale,
cifra 9 e plasată mai jos și nu e aliniată cu celelalte.
E mai elegant.
Dar mi-a luat câteva săptămâni să conving conducerea
că e o schimbare în bine.
Ia uite!
Ți-am mai arătat multe dintre ele. Poate începem de aici, din față.
Revista are un ghid stilistic pentru…
tot felul de lucruri.
Unde și când să folosim trema, cum să folosim virgula
sau propriile noastre grafii neobișnuite.
Luați loc!
Cum urmează să împlinim 100 de ani, ni s-a părut o idee bună să discutăm
despre unele probleme acumulate, ca niște scoici lipite pe o navă.
Ce lucruri au ajuns să fie considerate tradiționale,
dar poate că n-ar trebui să fie?
E pomenit des cuvântul teenager.
- Da… - Îl scriem cu cratimă.
Scriem numerele în litere.
Aș zice că „internet” scris cu literă mare.
Suntem excepția și părem demodați.
Iată un subiect discutat de zeci și zeci de ani.
„Mi-e teamă că nu voi putea să scriu în stilul meu.”
Am avut de-a face cu asta de puține ori și doar fiindcă scriau prost.
The New York Times a pomenit ghidul pe prima pagină.
Nu s-au putut abține.
Nu știu de ce a apărut în ziar. Poate nu prea aveau despre ce să scrie.
Pentru mine, The New Yorker rămâne
o instituție inaccesibilă, care inspiră respect.
Mi-au apărut materiale în revistă, dar tot nu-mi vine să cred.
Când îți vezi numele cu fontul specific, te simți tare măgulit.
Am fost mai încântată de asta
decât aș fi dacă aș câștiga un Oscar.
Bine, n-am câștigat niciunul, deci poate o să mă răzgândesc.
A fost onoare să fiu inclus în revistă.
Acești scriitori sunt în avangarda
gândirii și a literaturii din cultura noastră.
Apoi am râs puțin.
Nu puteam să cred că mi-ați publicat articolul
despre Marv Albert, comentatorul sportiv!
A fost primul meu articol din revistă.
M-am simțit de parcă mă contactase fundația Make-A-Wish.
Mi-am zis: „Poate sunt bolnav și nu mi-a spus nimeni.”
Duminica iau lecții de chitară.
Cânt foarte prost, dar nu-mi pasă.
Așa evadez complet. Uit de scris, de citit, de editat.
E ca o vacanță.
„ASTA DA TREZIRE LA REALITATE!”
Tata era dentist. Avea un mic cabinet în New Jersey.
S-a îmbolnăvit grav după 50 de ani.
A avut boala Parkinson și n-a mai putut să muncească.
Iar mama, Barbara, a făcut scleroză multiplă când era tânără.
Așa că am avut de mic părinți cu dizabilități.
Mi-e dor de ei. Da… Îmi place poza aia.
Am avut foarte mult noroc, dar și foarte mult ghinion.
Cred că asta e esența condiției umane.
Pe plan profesional, zeii au fost buni cu mine.
Dar părinții mei aveau dizabilități,
iar fiica noastră, mezina, are autism sever.
Și…
Și asta n-are cum să nu-l modeleze pe omul aflat în fața voastră.
Îmi afectează atitudinea față de revistă?
Nu încape îndoială că mi-a modelat temperamentul.
Vreau două lucruri de la revista The New Yorker.
Vreau să fie grozavă
și vreau să fie plină de umanitate.
ANII '60
La circa patru decenii de la înființare,
The New Yorker publica o gamă largă de puncte de vedere,
dar ignora viețile a peste un milion de newyorkezi
care trăiau alături de apreciații săi autori și redactori.
Revista publicase câteva articole de Langston Hughes
și o povestire de Ann Petry.
Dar, în mare parte, persoanele de culoare apăreau în revistă
ca servitori, hamali și caricaturi rasiste.
În 1961, mișcarea pentru drepturile civile lua avânt,
iar redactorul-șef al revistei, William Shawn,
l-a rugat pe James Baldwin, un tânăr scriitor, să scrie un articol.
Toată greutatea republicii te învață să te disprețuiești.
Baldwin a scris unul dintre cele mai puternice eseuri despre rasă.
Materialul era devastator și sincer.
A scris: „În cel de-al 14-lea an de viață, am început să mă tem prima oară.
Să mă tem de răul din mine și de răul din afară.”
Eseul reflecta întâlnirea cu Elijah Muhammad,
liderul Națiunii Islamului, o mișcare a negrilor.
Albii…
Numele lor adevărat e diavolul.
Baldwin a explorat furia, mândria și durerea pe care le simțea ca negru,
legându-se direct de cititorii revistei, predominant albi.
„Nu poate fi exagerată brutalitatea cu care sunt tratați negrii în țara asta,
oricât și-ar dori albii să nu audă asta.”
Reacția a fost explozivă și au curs laudele.
MAGNIFIC
Un cititor a fost dezamăgit de faptul că eseul era publicat
lângă o reclamă la whiskey Virginia cu o scenă rasistă.
Articolul lui Baldwin a devenit baza cărții sale clasice, Va veni focul,
și l-a propulsat în atenția națională,
făcând din el o voce de frunte a luptei pentru dreptate rasială.
„Acum 22 de ani, la vârsta de 14 ani,
am primit eseurile lui Baldwin, Nu-mi știe nimeni numele.
Pe supracopertă era o fotografie cu el.
Era într-un tricou alb și stătea pe niște moloz de pe un teren viran.
Nu mai văzusem poze cu băieți negri, ca mine.
Părea că Baldwin fusese fotografiat în fostul meu cartier.
De fapt, am început să mă prefac că sunt eu în poză
și că în carte era relatarea vieții pe care îmi dorisem să o duc.”
Am aflat prima oară de revistă de la unul dintre mentorii mei gay,
care mi-a dat un abonament și…
Așa ceva așteptasem.
Conținea o mulțime de perspective asupra orașului pe care îl iubeam,
dar și asupra lumii, despre care nu știam nimic.
M-a captivat.
Aveam senzația că revista e scrisă pentru mine și…
Așa ceva e deosebit pentru un copil.
A fost uluitor să-mi văd numele în The New Yorker,
fiindcă m-am trezit că am devenit expresia tuturor acelor oameni îndrăgiți.
M-a captivat.
Merg săptămânal la două sau trei expoziții de artă.
Ăsta e cartierul Bowery.
Ador…
copiii schițați aici.
Ce-mi place la artă și la creație
e sălbăticia spiritului și elementul-surpriză.
Trebuie să fii oarecum optimist
că, în ciuda evenimentelor globale și a catastrofelor,
spiritul omenesc va dăinui.
Întâlnești frumusețe în tot orașul
dacă ești atent și te uiți bine.
EXPOZIȚIA CELEI DE-A 100-A ANIVERSĂRI
E un Sempé superb, semnat.
Ca să sărbătorim centenarul revistei,
înrămăm operele de artă originale
folosite la peste o sută de coperți,
pentru a arăta cum fac artiștii
ca să surprindă atmosfera vremii
sau să surprindă momentele istorice chiar atunci când se întâmplă.
Acesta e un tablou în ulei de Kadir Nelson.
L-a pictat în timpul pandemiei.
Cele mai bune imagini sunt un punct de plecare pentru emoția cititorului.
Așa a fost și coperta din 11 septembrie 2001.
Eram cu soțul meu. Ne duceam să votăm.
Imediat ce am ieșit,
am văzut alergând pe lângă noi oameni acoperiți de cenușă albă.
Iar apoi am văzut căzând al doilea turn, chiar în fața ochilor noștri.
Asistenta mea mi-a zis că m-a sunat cineva de la muncă.
„David Remnick vrea să discutați despre o nouă copertă.”
Stăteam de vorbă cu altă mamă și i-am zis că mă duc la birou, pentru copertă.
Și Elise, prietena mea, care e mamă și ea, a reacționat imediat:
„O copertă? Pentru revistă?
Îți spun eu ce să faci. Nu face nicio copertă!”
Chiar m-a frapat asta.
Sunt căsătorită cu artistul Art Spiegelman.
El mi-a zis: „Mergi pe negru cu negru.
Turnurile negre, pe fundal negru.”
M-am dus la birou, m-am așezat la computer, am desenat coperta
și, de cum am văzut-o, mi-am dat seama că acela era răspunsul.
Simboliza ce pierduserăm ilustrând absența acelui lucru.
PATRU SĂPTĂMÂNI PÂNĂ LA EDIȚIA ANIVERSARĂ
Pentru coperta aniversară ne-a venit o idee care cred că ar merge.
Pot să-ți arăt doar…
cu machete, deci…
- De-asta miroase a mastic. - Exact. Știu că mi-ai zis…
Cu așa ceva se drogau colegii mei de clasă.
- Îți propun… - Să nu mă droghez cu ăsta.
Îl folosim pe copertă pe Eustace cel original
și apoi mai avem diverse variante.
E mai complicat ca producție, dar…
- Dar nu e problema mea, ci a ta. - Exact.
- Bine, așa facem. Cred că e… - Ura!
De ce te bucuri atât? Ce capcană!
Îmi place ăsta.
- Nu e drăguț? - Ba da. Nu e cum mă așteptam.
Unii cred că e superficial să scrii despre vedete.
Doar nu faci relatări de pe front…
Dar cum ia naștere cultura, miturile despre noi înșine
și cum se străduiesc artiștii să ajungă unde sunt…
Mi se par niște povești universale și interesante.
Îmi place să mă gândesc în amănunt la ele.
Bun…
Se spune că The New Yorker a creat profilul,
că a inventat cuvântul „profil” pentru acest tip de reportaj,
un interviu unu la unu cu subiectul, din care iese un minidocumentar.
David mi-a trimis un mesaj de genul: „Ce zici de Carol Burnett?”
La întrebarea asta nu poți decât să răspunzi afirmativ.
E una dintre cele mai amuzante femei din domeniu.
Aplauze pentru haioasa Carol Burnett!
Carol Burnett e emblematică.
Ești haioasă. Cum te relaxezi?
- Dacă ai multe pe cap… - Îmi dau jos peruca.
Mă interesează femeile din comedie, din divertisment,
care fac ceva nemaivăzut.
Iar Carol exact așa e.
- Mă bucur să te văd. - Asemenea!
Pornesc reportofonul, deci de-acum înregistrez tot.
- Bine. - Bun…
- Suntem la Lucky. - Da.
- Cât de des vii aici? - O dată pe săptămână.
Când scrii profilul cuiva, citești toate interviurile date vreodată.
Uneori îi citești și autobiografia și, făcând asta,
descoperi că a repetat de mii de ori anumite întâmplări sau fraze.
Așa că încerc să pun întrebări legate exact de acele lucruri,
ceva care să-i facă pe oameni să iasă din zona lor de confort.
- Ai fost vreodată la psihanalist? - Nu. O dată, când se droga fiica mea.
Da…
Nu poți să te întrebi dacă o să le placă.
Mentorii mei de la revistă mi-au zis:
„Dacă crezi că o să le placă, atunci nu faci ce trebuie.”
Speri să li se pară precis.
Ca femeie…
Nu puteam fi ca Jackie Gleason sau Sid Caesar.
Îmi spuneau: „E nasol. Fă altceva.”
Le ziceam: „Veniți să mă ajutați? Nu-mi iese cum trebuie.”
- Recurgeai la tertipuri. - Ca să nu mă facă „scorpie”.
Ce s-ar fi întâmplat dacă te-ar fi făcut? Ar fi…
Nu voiam să fiu considerată scorpie.
Ca intervievator, trebuie să asculți, să auzi cuvintele de dincolo de cuvinte.
Ce vrea să spună, la ce se gândește, ce îl preocupă pe acel om?
Ți s-a părut spirituală și inteligentă mama ta?
Era foarte deșteaptă, foarte spirituală și foarte tristă.
A avut o mulțime de visuri și…
nu i s-a împlinit niciunul.
Scrisul articolului mi se pare cel mai dificil, absolut.
N-am niciun prieten scriitor care să-și zică tot timpul:
„Ce-mi place! Mă distrez de minune.”
Mi-e teamă că aduc cu Carrie Bradshaw.
De genul: „Nu puteam să nu mă întreb
dacă nu e cea mai haioasă femeie care a existat vreodată.”
Îmi trebuie o țigară ca să fie autentic.
Carrie ia The New Yorker după ea.
Într-unul dintre filme primește recenzii proaste.
„Până când talentata Bradshaw înțelege mai bine complexitatea vieții conjugale,
o sfătuiesc să încerce jurământul tăcerii.”
Aoleu! Doare.
În Mad Men au apărut reviste originale din acele vremuri.
Am avut revistele Life, Time Newsweek și The New Yorker.
Erau zilele de glorie ale revistelor.
Nu mai cărăm după noi reviste în geantă sau în ghiozdan.
Nici nu prea mai citește lumea în tren, ci stă pe telefon.
Poate citește The New Yorker… Dar e supărător.
Farmecul revistelor a cam dispărut în era digitală.
Toată lumea dă scroll și nu mai există…
un început și un sfârșit fizic.
Derulatul ăsta nu are sfârșit.
N-am inventat eu internetul. Dacă-l inventam, avea sfârșit.
POVESTIRI DIN THE NEW YORKER
E un eveniment foarte interesant la Film Forum.
Pentru a sărbători centenarul,
va rula o serie de filme care au legătură cu The New Yorker.
Printre ele, Brokeback Mountain, nuvela fiind publicată în revistă.
Valorile familiei Addams e bazat pe desenele lui Charles Addams.
Insuportabila ușurință de a fi e după un roman al lui Milan Kundera.
În Hoțul de orhidee apare personajul Susan Orlean, redactor la revistă.
Alt film legat de revistă e Depeșa franceză, de Wes Anderson,
în care redactorii The New Yorker devin personaje fictive.
Bill Murray joacă o versiune a lui Harold Ross,
fondatorul The New Yorker.
Un mesaj de la tipografie! O oră până la imprimare.
Ești concediat.
În seara asta rulează Cu sânge rece, bazat pe opera lui Truman Capote.
E greu de imaginat ce impact a avut „Cu sânge rece” de Truman Capote
asupra The New Yorker și asupra vieții literare din America.
Truman Capote a inventat genul true crime și l-a dus la rang de artă.
În 1965, The New Yorker a publicat o serie în patru părți, foarte apreciată,
care a devenit bestseller și un film de succes.
Cu sânge rece.
Avea să fie unul dintre cele mai apreciate materiale publicate vreodată,
dar și unul dintre cele mai controversate.
Autorul, Truman Capote, fusese angajat de The New Yorker la 17 ani,
să facă cafea și diverse treburi.
Curând a devenit cunoscut în birou pentru bârfe și obrăznicie.
Chipurile a fost concediat fiindcă s-a dat redactor
și l-a insultat pe poetul Robert Frost.
Dar talentul lui îl impresionase pe redactorul-șef Shawn.
Ani de zile mai târziu, când a propus o povestire
despre o crimă înfiorătoare la o fermă din Kansas,
Shawn a susținut-o.
Această nouă aventură a mea, acest experiment,
e ceea ce eu numesc roman de non-ficțiune.
Romanul de non-ficțiune e un gen literar
născut din sinteza dintre jurnalism și tehnicile literaturii de ficțiune.
Susținea că îmbină rigoarea jurnalismului cu stilul narativ al ficțiunii,
cum făcuse și John Hersey cu Hiroshima cu ani în urmă.
La scurt timp după publicarea Cu sânge rece,
criticii au început să pună la îndoială relatările lui Capote.
Un critic local a spus: „Capote a fost și rămâne scriitor de ficțiune.”
Se îndoiau că ținuse minte conversațiile lungi,
citate cuvânt cu cuvânt, fără notițe sau înregistrări.
Am varianta auditivă a memoriei fotografice.
William Shawn își exprimase îngrijorarea în timpul procesului de editare.
Lângă un pasaj cu o conversație privată
dintre două personaje ce aveau să fie ucise,
Shawn mâzgălise cu creionul: „Cum știu? Nu-s martori. Problemă generală.”
Domnule!
Capote s-a confruntat zeci de ani cu întrebări legate de opera lui.
Întrebarea principală e dacă trebuie să le citim ca pe ficțiune sau nu.
Ați făcut să fie interpretate în ambele feluri
și nu știe nimeni cum să vă ia.
Vrei să spui că iau un fapt real și îl transform într-unul ficțional?
Fiindcă nu asta fac.
Nu e nimic ficțional.
Capote a recunoscut până la urmă că inventase scena finală,
o conversație în cimitir între detectiv și cea mai bună prietenă a fetei ucise.
Shawn a spus mai târziu că regreta că publicase „Cu sânge rece”,
iar în următoarele decenii la revistă s-a intensificat verificarea faptelor,
ca să nu se repete povestea.
MICUL FAPT TRIST
Bun, în dimineața execuției
doi dintre voi sunt duși într-o celulă de lângă sala de execuție, corect?
Am scris că l-ați invitat pe redactorul Jon Lee la ceai.
Ați băut cafea sau ceai?
De verificarea faptelor se ocupă 29 de oameni, cu mine cu tot.
Nu confirmăm doar numele și datele, deși sunt foarte importante.
Îi reprezentăm pe cititori.
Ne gândim mereu la contextul din spatele unui articol.
Erica nu avea dinți, bănuiesc că din cauza unor probleme stomatologice după gratii.
Totul ar putea fi corect, dar ar putea părea nedrept.
Scoți la imprimantă materialul și subliniezi tot ce poate fi un fapt.
Adică aproape toate cuvintele…
Uneori nu verifici verbele, cum ar fi „este”.
Dar apoi te întrebi: „Mai trăiește omul ăsta?”
Poate trebuie să pui „a fost”.
Apoi contactezi subiecții și sursele.
Vreau să confirm cum răspundeți când sună cineva la restaurant.
Spuneți: „Bună ziua, Sparks Steak House! Cu ce vă pot ajuta?” E corect?
Verificăm tot ce apare în revistă: coperți, desene, poezii, ficțiune.
Da, verificăm și desenele.
Aveam unul cu un pinguin,
iar replica era ceva de genul: „Preferăm să ni se spună arctico-americani.”
Ne-au scris câțiva oameni, să ne spună că pinguinii trăiesc în Antarctica.
Se pierde gluma dacă nu-s pinguini în Arctica.
Mi-a scăpat o greșeală de pe o copertă, spre rușinea mea.
E cu un vânzător de hotdogi întins pe nisip.
Mi-am zis să verific dacă e bine unde cade umbra de la umbrelă.
Am considerat că da și că nu am ce să-i mai fac.
Nu era nimic în neregulă, deci am publicat-o.
Are două picioare drepte.
Dacă avea două picioare stângi, măcar ieșea o glumă.
N-am observat.
Groaznic!
Oamenilor le place să-i corecteze pe verificatori.
Auzim mereu aceeași frază:
„Nu credeam că elogiații verificatori de la The New Yorker pot decădea atât.”
N-am întâlnit adjectivul și altundeva, decât în acea scrisoare acuzatoare.
Cine folosește cuvântul „elogiat”?
Mouaz i-a spus lui Jon Lee
că un agent al regimului îi ucisese porumbeii familiei.
Trebuie să ai pielea groasă
și să poți face față unor oameni supărați pe tine,
adesea pe bună dreptate.
Urmează să fie creionați nefavorabil într-o revistă națională.
Ai spus că, dacă vine cineva și îl laudă pe Trump,
le arăți o hârtie cu minciuni spuse de el.
E adevărat?
Politic vorbind, trăim vremuri uluitoare.
Oamenii nu se mai așteaptă ca politicienii să spună adevărul.
Ca urmare, suntem și mai dedicați muncii noastre.
Mi se pare incredibil de motivant.
Pare cel mai bun antidot la torentul de minciuni scandaloase.
Știi ce zic?
Nu există antidot mai bun decât să avem grijă,
să fim atenți și să prezentăm informații corecte.
- Salut! - Ce faci?
- Tu? - Merge?
- Mă bucur să te văd. - La fel!
Am început să colaborez cu The New Yorker când îl investigam pe Harvey Weinstein.
Eram convins că e agresor în serie, dar nu reușisem să public informația,
fiindcă numeroase publicații se lăsaseră intimidate.
Dar David a văzut materialul și a zis: „Da, poți să termini reportajul la noi.”
Cred că e logic planul.
Scoatem mici actualizări despre programe-spion,
iar apoi mă ocup de Elon.
Sunt dispuși să-ți divulge ceva apropiații lui?
Va trebui să dăm piept cu faptul
că cei care au fost dispuși data trecută vor fi mai puțin dispuși acum.
Eu scriu despre putere.
În prezent, marile puteri politice
cedează controlul miliardarilor din tehnologie.
Elon Musk e cel mai bogat om care a existat vreodată.
- Se va ocupa tocmai de eficiență? - Da…
Nu există prea multe publicații
cu materiale atât de laborioase și necruțătoare cu subiecții.
Nu sunt activiști, dar sunt neînfricați când sunt susținuți de fapte.
Bună ziua! Sunt Ronan. Mulțumesc că mi-ați răspuns.
Scriu un nou articol despre Musk…
În climatul politic actual,
independența presei nu e respectată,
iar reporterii sunt atacați fiindcă își fac meseria.
E un mediu înfricoșător pentru reporteri și surse.
Relativ la ce mi-ați spus, aș aprecia
dacă mi-ați trimite din documente și v-ați spune părerea, neoficial.
E greu să fii sursă într-un reportaj de investigație cu miză mare,
fiindcă poate fi foarte periculos.
Am mai fost nevoit să comunic cu sursele
doar pe un telefon cumpărat cu bani gheață de la un mall anonim, departe de casă.
Dar clipa când descoperi ceva important e un moment absolut perfect,
la care visează orice reporter.
Însă e și stresant,
fiindcă crește miza și trebuie să-ți iasă materialul.
Mulțumesc din nou! Ținem legătura. Bine. La revedere!
Sunt vremuri grele pentru jurnalismul de investigație.
Dar tot cred cu tărie în puterea informației.
Cred că informarea oamenilor e singura noastră speranță.
Mă mândresc că încerc să citesc din scoarță în scoarță,
fiindcă scopul meu e să aflu lucruri pe care nu le știam.
Deci e un mod exhaustiv de a…
Da, e un mod exhaustiv, dar nu termin niciodată.
The New Yorker e greu de… E pentru oameni deștepți.
Sunt multe cuvinte. Știți schița mea despre citit?
Îmi place ideea de a citi. Chiar cumpăr cărți.
Dar cărțile astea conțin cele mai multe cuvinte.
Și nu se lasă!
Pagină după pagină, și mai multe cuvinte.
Ce-ar fi să includeți și niște pagini albe?
Lăsați-mă să respir și eu două secunde!
UN REPER PENTRU ÎNȚELEPȚI ȘI CINSTIȚI
ANII '80
Când The New Yorker a intrat în anii '80, situația cerea o schimbare.
William Shawn, care fusese redactor-șef 30 de ani,
trecuse de 70 de ani.
Oamenii glumeau despre stilul greoi al revistei
și articolele de 20.000 de cuvinte despre istoria orezului, de pildă.
Cititorii îmbătrâneau și vânzările scădeau.
În 1985 a intrat în scenă SI Newhouse.
Un anume Newhouse deține acum The New Yorker,
cumpărat cu 168 de milioane de dolari.
Directorii revistei au fost de acord să o vândă lui SI Newhouse Jr.
Imperiul său include 29 de ziare, revista Parade și editura Random House.
20 de luni mai târziu, Newhouse a șocat lumea literară,
dându-l afară pe William Shawn.
În 1992 l-a concediat și pe înlocuitorul lui Shawn, Robert Gottlieb,
și a adus un nou lider controversat,
pe Tina Brown, o britanică de 38 de ani, redactor-șef la Vanity Fair.
Redactorul-șef al acestei reviste,
Vanity Fair,
a fost numit redactor-șef la această revistă,
The New Yorker.
Criticii se temeau că avea să transforme revista într-un nou tabloid.
Celor care se tem că The New Yorker își va pierde standardele le transmit
să aștepte, fiindcă nu mă cunosc și poate nu știu cât țin la calitate.
Vor vedea că revista va deveni mai bună.
Brown a dat petreceri spectaculoase și a publicat numere despre filme și modă.
Dar a publicat și știri serioase,
dedicând un întreg număr unui reportaj cutremurător
despre un masacru din El Salvador comis de trupe antrenate de SUA.
Brown a spus: „Treaba noastră e să facem subiectele sexy serioase și invers.”
A recrutat un grup nou de jurnaliști tineri,
printre ei numărându-se Malcolm Gladwell, Jane Mayer, Hilton Als
și un redactor de la The Washington Post, pe nume David Remnick.
A schimbat și lookul revistei.
A început să publice fotografii
și l-a angajat pe Richard Avedon, unul dintre cei mai renumiți fotografi.
A făcut coperțile mai îndrăznețe și mai actuale
și nu s-a ferit de controverse.
În februarie 1994, a comis o blasfemie, înlocuindu-l pe Eustace Tilley,
prezent pe toate coperțile aniversare vreme de aproape 70 de ani,
cu o variantă modernă, desenată de R. Crumb.
Tradiționaliștii au fost îngroziți,
dar Brown a susținut că doar aducea un suflu nou într-o instituție învechită.
Ăsta e de Sorel. „Pentru Tina, care i-a dat viață lui Eustace.”
Sunt înfățișată eu…
trezindu-l pe Eustace Tilley din somn.
N-am înțeles niciodată faza cu Eustace. Mi se pare foarte enervant.
Ar fi trebuit să renunțe la el în 1935.
Astea sunt exemplarele mele legate.
Acesta e primul meu număr, din 5 octombrie 1992.
Coperta de Ed Sorel…
Am vrut să deseneze el prima mea copertă.
I-am zis: „Fă ceva care să transmită că ne-am înnoit.”
Și a desenat un punkist într-o trăsură, ceea ce mi s-a părut foarte inteligent.
Toți m-au considerat o forță distructivă.
Și nu s-au înșelat.
Cred că am concediat 71 de oameni într-un interval de doi sau trei ani
și am angajat 50.
Tina m-a angajat când eram în șapte luni, lucru neobișnuit la acea vreme.
Dar a fost fantastic.
Era aproape ca un matriarhat. Eram un grup de femei cu copii mici.
Deci era un fel de societate secretă, în care ne sprijineam reciproc.
Știam cum le cheamă pe toate bonele lor.
Tina e, într-un fel, ca o cometă. A venit și a schimbat lucrurile.
Uneori stârnea controverse, dar în principiu avea dreptate.
Revista trebuia neapărat să se schimbe.
După șase ani și jumătate la The New Yorker,
mi s-a părut că latura economică a revistei se mișca prea încet.
Trebuia să ne extindem pe orizontală.
I-am propus lui SI Newhouse să înființăm un departament de producție,
pentru documentare, cărți și filme, poate chiar și pentru o emisiune la radio.
Mi-a zis: „Vezi-ți de tricotat.”
N-am comentat, dar m-am enervat rău.
Mi-am zis că poate e timpul să plec.
A primit o ofertă care, ulterior, s-a dovedit fatală.
Am vrut să creez o revistă care să fie un fel de centru al gândirii.
Asta a fost contribuția mea. Restul e meritul Tinei Brown.
I s-a propus să colaboreze tocmai cu Harvey Weinstein,
pentru a crea revista Talk.
Nu avea să fie doar o revistă, ci și să producă filme și așa mai departe.
Vă mulțumesc că ați venit la lansarea Talk!
N-am făcut prostie mai mare.
A plecat brusc. Pur și simplu a dispărut în iulie 1998.
Am rămas fără redactor-șef.
SI Newhouse s-a uitat puțin în jur și mi-a oferit mie postul.
După o oră stăteam în fața personalului și a colegilor mei.
Au aplaudat puțin și ne-am apucat de treabă.
Bun, să-i dăm drumul!
Dexter termină azi.
- Și Twilley. - Și Twilley.
Azi e… Habar n-am ce zi e. E joi, se pare.
Începem să terminăm articole pentru ediția aniversară de peste zece zile.
E grozav. E mult de muncă. Sper că n-a clacat nimeni.
Bine, mulțumesc!
Luni, marți și miercuri vor fi cele mai agitate zile.
Trebuie să fie gata până joi.
Și pare că sunteți în grafic?
În esență, da.
De obicei trec din om în om. Încep eu, apoi trecem la tine și tot așa.
Fiecare articol din The New Yorker e analizat într-o ședință.
Redactorul și autorul se întâlnesc cu corectorul și verificatorul
și îl parcurg rând cu rând.
Cred că vreau să…
Scrie „prima coluziune cu contracultura”. Nu trebuia „coliziune cu contracultura”?
Dacă punem „coliziune”, pare ceva accidental,
deși a fost dictată de piață.
E o muncă sisifică. Crezi că ai terminat, dar mai apare ceva.
- Începi tu? - Da. La treabă!
Pe prima pagină n-am subliniat multe.
Poate fi stresant să te întrebi:
„Sunt destule informații? Sunt corecte detaliile?”
„Mason sugerează că oamenii ar putea să-și modifice genele într-o zi.”
Ca să fie clar că nu propune s-o facem…
- Acum. - Azi.
Ar trebui să menționăm cine e secretarul.
- Da. - Dar…
Durează ore întregi. Uneori trebuie să comandăm mâncare.
Se termină când se termină.
Corectorii aveau un afiș cu: „Mai bine perfect decât gata.”
„Batjocura lui Al Franken.”
Ne trebuie ceva mai ridicol. Propun „zeflemea”.
Când se termină ședința, simt o satisfacție enormă
că avem un sistem tradițional care dă rezultate.
- Am reușit. - Da.
Bravo, gașcă!
- Felicitări! - Uimitor!
Bun, mulțumesc!
CRITICII
PE TEREN
Bun, ficțiunea ar veni aranjată așa, cu un mic titlu aici.
Nu plasăm texul pe imagine, ca de obicei, ci mergem pe o aranjare clasică.
Și ne-ar plăcea să avem și istoria lui Eustace Tilley în desene.
Câte mii de Eustace Tilley o să avem? Vreau doar să știu.
DOUĂ ZILE PÂNĂ LA EDIȚIA ANIVERSARĂ
- Mergem acolo? - Vor să meargă la tine în birou.
Sunt 100 de grade acolo.
Înainte să trimitem un număr la tipar, revizuim macheta.
E grozav.
Verificăm grafica și așezarea în pagină și avem ocazia să vedem
cum va arăta revista când ajunge la cititori.
Trebuie să se vadă bine desenul.
Dar putem și să respirăm ușurați și să apreciem ce am realizat.
E greu și contribuie mulți oameni. Implică multe certuri și discuții.
Dar merită.
Grozav. Ușor a mai fost!
În februarie 2025, The New Yorker și-a sărbătorit centenarul.
A marcat ocazia cu o ediție dublă specială,
făcută să fie citită și recitită
sau poate adăugată la teancul tot mai mare din colț.
Marchează a 100-a aniversare a revistei The New Yorker.
The New Yorker are 100 de ani.
…sărbătorește aniversarea a 100 de ani.
Oamenii vor să afle mai multe decât mesaje ridicole pe Twitter.
Vor să știe ce se întâmplă,
vor corectitudine, informații verificate și decență
și vor niște instituții media care nu cedează presiunilor.
CE SE MAI SERVEȘTE TILLEY TURMENTAT
S-au adunat să sărbătorească
acești oameni creativi, curioși, perseverenți,
ciudați și aproape obsedați.
Au bârfit, au râs și au ținut toasturi unii pentru alții,
conștienți că reușitele lor se datorează uriașilor care i-au precedat.
În primii ani ai revistei,
fondatorul Harold Ross a fost abordat de un redactor care voia să plece.
Ross i-a răspuns:
„Ce facem noi e o mișcare, iar dintr-o mișcare nu poți pleca.”
Știu exact la ce se referă.
Nu e doar o revistă săptămânală sau publicată zilnic online.
E… Are suflet.
Are scop, decență și calitate.
Ar trebui să fie autocritică și să învețe din experiență.
Ar trebui să poată să se răzgândească.
Dar e o mișcare, o cauză a idealurilor mărețe.
Dacă vi se pare o prefăcătorie, nu îmi pasă.
Bună! Salutare tuturor!
- Începi tu, Diego? Iar apoi… - Bine.
Să scriem un articol despre evoluția creditului fiscal.
Poate nu e destul de sexy pentru revistă?
Subtitrarea: Alexandra Țone