Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Välkommen till Daily Show! Vi har ett bra program ikväll.
David Remnick kommer hit. Han är chefredaktör på The New Yorker.
Vilken bildad publik.
The New Yorker firar 100 år,
och vi ska diskutera skillnaden mellan ü-prickar och trema.
Tänk att man måste göra promenaden.
Det blir toppen. Tänker du vinka?
Ja.
Välkomna David Remnick!
Etthundra år med The New Yorker.
Det här är speciellt. Jag vet inte om ni ser det.
Det är deras baddräktsnummer.
Mr Dewey. Truman Capote från The New Yorker.
-The New Yorker? -Ja, The New Yorker.
Alla älskar teckningarna i New Yorker.
Medan hundratals tidskrifter kämpar för sin överlevnad,
mår The New Yorker minsann finfint.
Är den bara 100 år gammal? Se vad den har åstadkommit.
I går vann The New Yorker Pulitzerpriset för undersökande journalistik.
En artikel av en ung kock, Anthony Bourdain,
skakar restaurangvärlden.
Pauline Kaels recensioner förändrade inte bara filmkritiken, de förändrade filmen.
The New Yorker.
"Jag skulle vara mer apatisk om jag inte var så letargisk."
Nu fattar jag. Det var ganska roligt.
Folk som jag, från Mellanvästern,
köper The New Yorker och får se hur det är att bo i New York.
Jag skriver för The New Yorker, en tidning…
Jag känner till den.
Försvarsdepartementet är på defensiven.
Man förnekar ett avslöjande i veckans New Yorker.
Kontrovers har uppstått gällande The New Yorkers omslagsbild.
För första gången stödjer New Yorker en presidentkandidat.
En ledare i veckans nummer…
Din enda underhållning är den där New Yorker-högen.
Lägg av. Vi vet båda att jag inte kommer att läsa dem.
Emily, hur är det med dig? Du lever.
Hej, Louisa. Hur är läget?
Då så. Det är mycket i dag, så vi måste jobba snabbt.
Det har skrivits massor om hur rika människors favorittillgång
är dinosauriefossiler.
Det har rått stor brist på Adderall sedan 2022.
Vi borde göra en profil på Koji Murata som uppfann världens första träsatellit.
Alla bra artiklar vi har gjort de senaste 100 åren har börjat med en bra idé.
Våra skribenter följer idéerna vart de än leder.
Våra redaktörer samarbetar med skribenterna
och plockar isär och putsar varenda mening, vartenda ord.
"…inte mycket redaktionell inblandning,
komma, till en början." Behövs det ett komma efter det?
Sedan skickas texten till våra faktagranskare
och genomgår en process som har liknats vid en koloskopi.
Vi skriver att katterna heter Tiger, Lover Boy och Gummy Bear.
Stämmer det?
The New Yorker är ett mirakel, okej?
The New Yorker är en tidning som publicerar en 15 000-ordsprofil
av en musiker ena veckan
eller en rapport på 9 000 ord från södra Libanon
och däremellan finns skämtteckningar.
Det är aldrig ett foto på omslaget.
Ingen bikini, ingen filmstjärna.
Och ändå går det hem.
Det faktum att den finns och frodas,
och jag hävdar att den kommer att frodas inte bara ett sekel utan två eller tre,
det är fantastiskt.
1920-TALET
Jazzåldern, New York.
En storstad som myllrar av finansmän och flappers,
storband,
Babe Ruth
och fler än 30 000 lönnkrogar.
Här gör Harold Ross entré,
den osannolika grundaren av The New Yorker.
Han var en kedjerökare med talang för svordomar
som hamnade i lag med en grupp skribenter och humorister
som varje dag träffades på Algonquin Hotel för att dricka lunch och käbbla.
"Allt jag gillar att göra är omoraliskt, olagligt eller onyttigt,"
sa en i skaran sarkastiskt.
Det var där Ross och hans hustru Jane Grant
kläckte idén om en ny sorts humortidning.
Det skulle vara en veckotidning för Manhattans sofistikerade, sa de,
inte för den gamla tanten i Dubuque.
Det ironiska var att Ross själv hade hoppat av gymnasiet
i en gruvstad i Colorado.
Men han anlitade sina vänner att skriva fräcka artiklar
och göra skämtteckningar om samhälle och kultur.
Han anställde en designer som skapade ett unikt typsnitt
och en maskot som gjorde narr av tidningens förfinade känsla.
Den pretentiösa snobben fick skämtsamt namnet Eustace Tilley.
Och så föddes The New Yorker.
De följande 100 åren har handlat om överlevnad,
envist motstånd,
djärva förändringar
och en del av seklets mest inflytelserika journalistik, fiktion och skämtteckningar.
Vårt 100-årsjubileumsnummer ges ut om några månader,
och vi måste hitta något speciellt till omslaget.
Innan omslaget är klart vet man inte vad det numrets personlighet är.
Det är inte något man kan slänga dit i sista sekunden.
Omslaget måste vara aktuellt men också vara ett tidlöst konstverk
som ska kunna ramas in och hängas upp på väggen.
Jakten på det, vecka efter vecka, gör mig sömnlös av ångest
även efter 30 år.
Innan jag började på New Yorker gav jag ut en serietidning
tillsammans med undergroundtecknare.
Jag älskar att jobba med konstnärer som har egna starka åsikter,
olika stilar, olika historier som de vill berätta,
och det är det jag vill ta med till The New Yorker.
Inför 100-årsjubileet kom David Remnick till mig och sa:
"Vi måste ha med Eustace Tilley från det första omslaget."
Jag fick bita mig i tungan för att inte utbrista: "Nej!"
Du vet.
Jag förstår tanken,
men jag vill göra något innovativt som inte har gjorts förut.
Så jag måste komma på något.
-Vi får se hur det går. -Det blir bra.
"Snacket på stan" ligger i början av tidningen. Det retar aptiten.
Det är korta texter.
Små vinjetter eller korta artiklar.
Var och en berättar en historia.
Jag kanske spelar biljard med ett rockband eller umgås med John Belushis fotograf.
De texterna är vanligtvis väldigt fristående,
men den jag jobbar på nu är mer öppen.
Du kanske har märkt att politik är väldigt polariserande nuförtiden,
så jag tänkte gå ut och ta tempen på stan.
Det är som en fisketur.
Man vet aldrig. Man vandrar runt på gatan
och hör snacket på stan.
-Mark. Trevligt att träffas. -Ja.
-Jag skriver för The New Yorker. -Okej.
Jag jobbar på The New Yorker. Känner du till den?
När jag börjar leta efter folk och intressanta saker i New York,
är det nästan som att jag är drogad.
Alla människor ser intressanta ut.
Det är… Det är förunderligt.
-Det är ditt barnbarn. -Ja.
-Hans ljuvliga ansikte. -Ja, han är bedårande.
Får jag prata med dig en stund? Vill du prata?
-Nej. -Vill du inte prata?
-Nej, tyvärr. -Säkert? Kom igen!
Nervösa svettningar. Nu går vi.
Jag skriver för The New Yorker.
Får jag ställa några frågor?
-Jag pratar lite engelska. -Vilket språk talar du?
-Mandarin. -Jag har inget på mandarin.
-Hej, jag heter Nick. -Hej.
Jag skriver en artikel om all stress vi känner
på grund av det politiska läget.
Hur känner du? Hur mår du? Sover du om nätterna?
Inte direkt.
Har ni möjligtvis olika åsikter hemma?
Det är intressant att du tar upp det, för vi…
Jag pratade precis om gästlistan till Thanksgiving.
Du vandrade in i mitt prat.
"Hur mår ni, NYC?
Kommer vi att slita sönder oss
eller fortsätta att inte vara perfekta, som så många gånger förut?"
Det är svårjobbat nu, men…
Jag tror att vi har något.
Till 100-årsjubileet bestämde vi oss för att göra en videoserie.
Olika författare, konstnärer och tänkare ska vara med
och få en historia genom sin upplevelse av New Yorker.
Vi har en stol från ursprungskontoret. Från ett originalskrivbord.
Snyggt.
De byggdes för att hålla.
Det är en av de bekvämaste stolar jag suttit i.
Vi har tappat det här hantverket.
Vi har förlorat konsten att snida stjärtformer i trä.
Det är därför den är så bekväm, men det är en förlorad konst.
Ingen kan göra det längre.
Har du någon favorit bland skämtteckningarna
genom åren som du tycker särskilt mycket om?
Alla Emily Flakes teckningar.
Min favorit är en kvinna på cirkus
som sträcker sig över och på andra sidan finns ett lejon.
Det sammanfattar mitt liv i tjugoårsåldern.
Alla killar var lejonet.
"ÖVER, FÖR TUSAN. ÖVER!"
En serietecknare jag gillar är Zach Kanin.
Han har en, Sisyfos på jobbet.
Det är lustigt att tänka sig Sisyfos i ett kontorssammanhang,
och att han nog aldrig slutför sitt jobb.
New Yorker-teckningarna får en alltid att känna
att de är smartare än en själv.
De är alltid lite så här, eller hur?
DE DÄR UPPE
Jag älskar Roz Chast. Herregud, vad jag älskar Roz Chast.
Hon berör mig otroligt mycket.
Kära nån! Hör du henne?
-Titta på fågeln! -"Titta på fågeln!"
Det är en liten fågelunge.
Hon gillar The New Yorker.
Det gör hon.
Den är bra att tugga på.
Det här är affischer…
De kommer från Ghana.
Ja, den där var… Den kan ha varit en bröllopspresent.
Här är Charles Addams scarf.
Den är fantastisk.
Han var den första serietecknaren jag blev förälskad i som barn.
Jag dras till saker som är väldigt mörka men också väldigt roliga.
Tänk om de gjorde det här i dag.
Man skulle få höra: "Det är helt oacceptabelt.
Jag fattar inte det roliga. Det skulle göra ont.
Jag vet en som brände sig på kokande olja. Det var inte roligt alls."
Jag tänkte aldrig på något annat än att rita
från att jag var tre eller fyra år.
Man har nog inte det här jobbet om det inte är det enda man kan göra.
DEN SISTA POWERPOINTEN
SKADAD? JAG SA JU DET, MEN DU LYSSNADE INTE.
Det behövs en person här.
Jag skriver ner idéer under veckan.
De är halv… De är vad jag ritar.
Det brukar vara…
"Apa slår ihop cymbaler, hobbybonde,
skuldtak, que sera sera, kusliga dalen, tresamhet."
Det är liksom bara idéer, halvfärdiga idéer.
Det var den jag ville ha.
Jag antar att jag till stor del ritar för att känna mig mindre ensam.
Jag är inte den enda som tycker att det är så deppigt
att jag knappt tar mig ur sängen när jag tänker på det.
Jag går upp väldigt tidigt,
kastar i mig en kopp kaffe, börjar lyssna på en podcast eller tre…
Hej. Välkomna till Haaretz-podden.
…och tränar lite så att jag inte dör.
Jag är 65 år gammal. När jag går ut på trottoaren på morgonen
känner jag mig som Fred Astaire. Jag blir omedelbart glad.
Jag växte upp i Hillsdale, New Jersey, tvärs över floden.
Jag tittade längtande på New York när jag växte upp.
Det var så frestande nära men ändå så långt borta.
Han har kallats journalistikens Michael Jordan.
Han började som skribent på Washington Post
och blev senare utrikeskorre i Ryssland.
Innan han blev New Yorkers femte chefredaktör
skapade sig Pulitzervinnaren ett namn
med djupgående porträtt av allt från påven
till Mike Tyson och Bruce Springsteen.
Okej, då kör vi.
En typisk dag kan innehålla planeringsmöten,
idémöten, möten om politik.
Är mätningarna i Michigan uppdaterade?
Ekonomi, personal,
möte med en redaktör för att diskutera en artikel,
och massor, massor av telefonsamtal.
Du spydde inte på Bourbon Street vid fyra i morse?
Kollar läget med skribenterna.
Vad skulle Hunter Thompson göra?
-13.30? Jag har nog 13 saker innan dess. -Ja, från och med nu.
Phil Montgomery. Jag ska göra radioklipp.
För helvete.
Snyder säger att han har fått veta…
Det var lite högt.
I dag i New Yorker Radio Hour… Min röst är kass.
Och så har vi ju 100-årsjubileet i februari.
Det är mycket som måste redas ut.
SKÄMTTECKNINGSMÖTE
Det här är nog min favorit.
Den fick mig att skratta högt.
-Den är… -Den är jätterolig.
-Okej, den måste bort. -Ja.
En vanlig tisdagsmorgon har jag
mellan 1 000 och 1 500 skämtteckningar i inkorgen.
Och i slutändan köper vi nånstans mellan tio och tjugo.
Så från 1 500 till 10.
David säger jämt att jag inte jobbar i en kolgruva, så jag får inte klaga.
Det är en ganska tråkig arbetsuppgift.
Det kommer vågor av förvirring, delirium, depression.
Sträck ut armarna, en gång till.
Ibland måste jag ta en paus efter 800
och göra japansk gymnastik i tre och en halv minut.
"Jag mår bättre sedan jag slutade titta på nyheterna."
Han måste rycka upp sig.
På mötet väljer David 10-20 av de 50-60 jag har tagit med mig.
Jag hittar på olika psykologiska knep för att manipulera David Remnick.
Jag vet inte om de funkar,
och jag skulle inte rekommendera att de granskas.
Men jag brukar lägga in en teckning som jag vet att han inte gillar
framför en som han kan gilla.
Vad?
Jag lägger ribban lågt, och plötsligt säger han: "Jag älskar den här."
Då säger jag: "Du har helt rätt."
"Äntligen är vi tillsammans," säger kvinnan till sin hund.
"Jag visste inte att du kunde hantera…"
-Herregud. -Vänta. Jag förstår int…
-Hunden dödade pappan. -Och det är…
Skämtteckningarna ska ligga mellan långa artiklar
som ofta är hemska eller väldigt tråkiga.
Inget illa ment.
Men de ska vara något som bryter av och överraskar en,
och ger en kort stund av andrum och glädje.
Han ser spöken.
Det här är bra.
Två liter mjölk plus flingor är lika med en psykopat.
Flingor plus mjölk är lika med okej.
-Att sätta… -Räkneordning.
-Det är förresten sant. -Ja.
-Man sätter inte flingor i mjölk. -Vem häller i mjölk först? Det är…
-Jag skulle skilja mig om Alex gjorde så. -Psykopater gör så.
Tänk att det här är vårt jobb.
1940-TALET
Under de två första decennierna
blev New Yorker den framgångsrika humor- och litteraturtidskrift
som grundaren Harold Ross hade drömt om.
Från det sjabbiga kontoret på 43rd Street
publicerade han sprudlande och humoristiska essäer
och vågade och skämtsamma serieteckningar.
Men allt förändrades med andra världskriget.
Efter bombningen av Hiroshima
förbjöd USA:s regering all publicering av foton
som visade civilt lidande.
Så amerikanerna var till stor del ovetande om vad folket där hade varit med om.
Men en ung skribent, John Hersey, anade att det fanns en historia att berätta.
Jag hade pratat med William Shawn, som då var andreman på The New Yorker,
och vi hade pratat om att göra en artikel om Hiroshima.
Vid det laget hade skriverierna mest handlat om bombens kraft,
hur många byggnader den kunde förstöra, vilken enorm yta den kunde ödelägga
och så vidare.
Så jag åkte till Japan
och började leta efter fem, sex personer vars vägar korsade varandra
och som hade haft starka upplevelser.
Artikeln han skrev revolutionerade journalistiken.
Det var sakprosa,
men skrivet med samma intimitet och dramaturgi som skönlitteratur.
Jag tror att skönlitteratur är mycket mer slående för läsarna
när man skildrar stora eller hemska händelser,
eftersom läsaren kan identifiera sig med en karaktär.
Hersey vävde samman berättelser från sex personer
som var där den dagen,
bland annat en präst, en läkare och en fabriksarbetare.
"Exakt kvart över åtta på morgonen hade fröken Toshiko Sasaki,
kontorist på personalavdelningen på East Asia Tin Works,
satt sig på sin plats på kontoret
och vände sig för att tala med flickan vid bordet bredvid.
Det hördes inga flygplan.
Morgonen var stilla. Det var svalt och behagligt.
Sedan sköt en enorm ljusblixt över himlen.
Artikeln var lång, 30 000 ord.
Men den var så enastående
att Ross och Shawn beslutade sig för att ägna hela numret åt den enda historien.
Inga skämtteckningar, ingen skönlitteratur, inga kvicka essäer.
De sålde slut på några timmar.
Albert Einstein bad om 1 000 exemplar att skicka till ledande forskare.
Artikeln lästes upp i direktsändning i amerikansk radio och runtom i världen.
"Exakt kvart över åtta på morgonen den sjätte augusti…"
"Exakt kvart över åtta på morgonen…
…den sjätte augusti…
…dödades 100 000 människor av atombomben.
De undrar varför de överlevde när så många dog."
"…när så många andra dog."
Harold Ross brukade inte prisa sina skribenter, men öste beröm över Hersey.
"De som sa att Hiroshima var årets story underskattade den.
Det är utan tvekan min tids bästa story
om inte alla tiders."
Herseys artikel förändrade
hur människor i hela världen såg på kärnvapen.
Den förvandlade också The New Yorker från en lättsam humortidskrift
till en seriös journalistisk aktör på världsscenen.
DRÖM STORT IGEN!
MADISON SQUARE GARDEN 7 OKTOBER 2024
Det är något med:
"Historia skapas, och det sker på din bakgård" som jag gillar.
Jag har alltid varit intresserad av varför folk tror vad de tror.
Jag vet inte om "gillar" är rätt ord, men det är fascinerande att träffa folk
som jag kan ha väldigt lite gemensamt med.
Han kommer att vinna. Han har redan vunnit två gånger.
Om de låter honom, det är en annan femma.
Jag gav mig ut på vägarna för att se Tucker Carlsons roadshow.
Jag åkte till Budapest för att delta vid CPAC-konferensen.
Jag åkte till södra Kalifornien och umgicks med högerextrema meme-postare.
Jag tycker att mitt jobb är att fånga upp
den bästa möjliga versionen av deras berättelse.
-Har ni hållit på sedan 2016? -Nej.
The New Yorker uppfattas som pretentiös av många människor.
Ni är bara snobbar.
The New Yorker har till exempel en stilguide
som säger att man måste sätta accent över E i "élite".
Jag hamnar ofta på ställen
där folk säger saker som:
"Ni elitistiska jävlar fattar inte ett skvatt om det här landet."
Och jag skriver "elitistiska jävlar" men vi lägger till en accent över E.
Då känner jag att vi har bevisat deras poäng, eller hur?
GÖR AMERIKA STORT IGEN!
En sak som de som verkligen avskyr Trump inte förstår,
är det roliga, gemenskapen, kamratskapet.
Folk går dit som om det vore Phish eller något.
Är ni redo att skriva historia ikväll och få liberalerna att gråta?
Jag vill inte tappa siktet på hur mycket politik handlar om
att helt enkelt få folk att känna saker.
USA!
En del av målet
är att ge läsarna en portal till hur det känns att vara på ett Trump-möte.
Allra helst kan man gå utöver det och inte bara säga
hur det känns i lokalen utan vad det betyder.
IKVÄLL PRO-AMERIKANSKT MÖTE
En av utmaningarna med att rapportera från Madison Square Garden
var minnet av nazistmötet som hölls i Madison Square Garden 1939.
Det är en utmaning som journalist att säga: "Jag är på en plats
med tiotusentals människor som gillar showen."
Om jag nämner nazistmötet i min text, kallar jag dem nazister?
Jag ser inga jäkla nazister här.
Om jag inte nämner nazistmötet,
låter jag alla komma undan ett sammanhang som borde nämnas?
"Den 20 februari 1939
höll det tyskamerikanska förbundet, en pro-nazistisk grupp från New York,
ett möte i Madison Square Garden.
De kallade det en massdemonstration för äkta amerikanism.
Bakgrunden bakom scenen dekorerades med amerikanska flaggor
och ett enormt porträtt av George Washington.
Trumps möte 2024 var inte en rekonstruktion av mötet 1939.
Historien upprepar sig inte.
Men när en infödd demagog talar om 'fienden bland oss'
och att 'utlänningar förgiftar vårt lands blod',
vore det märkligt om ingen gjorde jämförelsen."
Det var en stor grej hemma hos oss. Vi hade inte mycket pengar,
men vi prenumererade på New Yorker.
Första gången jag hörde talas om The New Yorker var i Seinfeld.
Det var ett avsnitt där Elaine inte förstod texten till en skämtteckning.
Den här teckningen i New Yorker. Jag fattar inte.
-Inte jag heller. -Och du är i utkanten av humorbranschen!
Jag växte upp i New Jersey och hade en väldigt idealistisk bild av New York.
När jag hörde talas om The New Yorker och insåg att det var en viktig tidning,
var i ett avsnitt av The Critic.
Ni mediaschakaler är en flock skandalsökande kräk.
Jag avskyr er alla,
förutom de goda människorna på The New Yorker.
Bravo, mrs S.
"Bravo, mrs S."
Jag minns att jag tänkte: "Åh, The New Yorker. Den är viktig."
Jag vet inte hur jag visste, den fanns bara där. Den är en institution.
Typ: "När hörde du talas om Frihetsgudinnan?"
Vissa av de här skivorna är jättenostalgiska,
men inte de folk kanske tror. Det är de här!
-Japanoise var min grej på gymnasiet. -Nu är det svårt att hitta.
Det finns en flexisingel i begränsad upplaga som de brände på stranden.
Jag började som musikrecensent,
men när jag började på The New Yorker 2008 hade jag inget eget område.
"Vi tror att du kan skriva intressanta artiklar."
Jag minns den där första måndagen
när jag gick in på kontoret som låg vid Times Square på den tiden,
satte mig ner och tänkte: "Vad gör jag nu?"
Mitt enda jobb är att vara intressant.
Något av det bästa med att skriva för New Yorker
är att man har nyfikna läsare som följer med dit man tar dem.
AV KELEFA SANNEH
Det kunde handla om vad som helst.
En del av avtalet med läsaren är:
"Det blir kul, så stanna kvar."
I kväll ska jag göra det jag ofta gör, vilket är att titta på musik.
Det jag främst skriver om i New Yorker är vetenskap, medicin och hälsovård.
I dag jobbar jag på en artikel om rymdmedicin i Utah.
Allt fler människor åker till rymden.
Vad vet vi om hur det påverkar deras kroppar?
Spänn fast banden ordentligt.
Jag försökte hitta ett sätt att göra frågor om rymdhälsa levande.
Jag älskar att lista ut hur man berättar om något som är väldigt komplext
på ett sätt som gör det tilltalande för läsaren
så att de lär sig saker nästan av en slump.
Det är mycket fukt i sanden, vilket skapar det skrynkliga utseendet.
Hej!
En del av New Yorkers identitet
är att man kan skicka någon för att rapportera från en annan värld.
Det påminner om min uppväxt som punkrockare,
och det var det första jag verkligen älskade när jag var 14.
Tanken på att man kan gå genom en dörr och hitta en annan värld
där folk gör andra saker, är en berusande känsla.
Är ni redo att festa?
Jag har alltid älskat att New Yorker har ett snobbigt rykte,
att det ska vara en flott tidning, för då blir det roligare för mig
att skriva om Jay-Z, boxning eller countrymusik
och så publiceras det med New Yorkers typsnitt.
Så en del av målet är att lista ut hur man behåller det flotta
samtidigt som tidningen inte får verka alltför gammaldags.
"Punken lärde mig att älska musik genom att lära mig att också hata musik.
Den lärde mig att musik kan splittra, väcka kärlek eller avsky
eller en önskan att ta reda på vad som är vad."
Jag har alltid velat skriva för New Yorker.
Det här är en bönburgare.
Tanken på att man får ut idéer i världen
och att det kan förändra någons syn på ett problem,
är väldigt tilltalande.
Vi har koriander, dill, persilja.
Mitt huvudsakliga jobb är som läkare.
Jag jobbade i New York under pandemin
och skrev ett antal artiklar.
Sedan pandemin avtog har jag kunnat utvidga ämnena jag skriver om.
"En iskall vind tjöt när vi körde genom den karga terrängen.
Jag kisade ut i fjärran och föreställde mig de orörda vidder
som de första Marsresenärerna kommer att se."
Jag tror att nästan alla som jobbar på The New Yorker är lite besatta,
och den besattheten lockade mig.
TOLV VECKOR TILL JUBILEUMSNUMRET
Jag har nog sett en film om dagen de senaste 40 åren.
På ett vis är det ganska enkelt.
Det är något banalt med recensioner.
Man ser en film och skriver om den.
Men jag vet aldrig vad jag ska skriva.
Hallå! Se upp!
När filmen rullar vet jag inte var jag är.
Filmen tar över mig och publiken existerar inte.
Så länge filmen pågår, finns jag inte.
Vad är det här för ställe som jag…
Jag får inte träffa honom.
Jag antecknar frenetiskt medan jag ser en film.
Problemet är inte att skriva utan att läsa dem
efter att ha antecknat i mörkret.
När en film är slut är det sista jag vill göra att prata med folk.
Jag rusar ut från bion med rocken över huvudet
så jag slipper prata med andra kritiker.
Jag vill stänga in upplevelsen och inte ens tänka på den.
Jag vill att den ska bearbeta mig.
Det sägs att de som dricker tre koppar kaffe om dagen
förlänger livet med tio år.
Jag är nog på gränsen till odödlighet med mitt kaffedrickande.
Utan kaffe blir inget gjort.
Jag önskar att jag aldrig behövde skriva en dålig recension,
och jag är alltid medveten om att människor är inblandade.
Jag brukar säga att det tar två år att göra en film,
två timmar att se den
och två minuter att såga den. Två sekunder på Twitter.
Så jag känner ett behov av att visa respekt.
"Hjärtat i recensionen är känslor, hur själen berörs.
Det handlar inte om att kritiker tar sig själva på allvar,
utan om att ta konst på allvar."
Jag gillade det, men det är på gränsen till att vara som tio andra texter…
-Jag vet inte… -…med tanke på innehållet.
Ja, jag är tveksamt positiv.
Under ett år får vi in någonstans mellan sju och tio tusen bidrag,
och vi publicerar 50.
De kommer från agenter, från förläggare.
De kommer direkt från författare. De kan komma hur som helst.
Det är tydligen inte så svårt att hitta min mejladress.
Det är ganska ovanligt att tidningar som vår
innehåller skönlitteratur.
Och jag är fullt medveten om att en del av våra läsare
eller prenumeranter överhuvudtaget inte läser den delen.
Det är okej. Men jag vet också att en del av läsarna
tycker allra mest om den delen.
För ungefär ett och ett halvt år sedan
sa David Remnick till mig: "Till 100-årsjubileet,
vad sägs om en antologi med noveller? Vad skulle du ha med i den?
Fler än 13 000 berättelser har publicerats under New Yorkers livstid,
och den här boken innehåller 78.
EB White, Dorothy Parker…
John Updike, Philip Roth…
JD Salinger, Jamaica Kincaid.
Listan bara fortsätter. Jag kan läsa upp vilket namn som helst
och ingen skulle bli förvånad.
-David Foster Wallace, Eudora Welty… -Shirley Jackson, John Cheever…
-Jhumpa Lahiri, Zadie Smith… -Vladimir Nabokov, Saul Bellow…
-Haruki Murakami, Junot Díaz… -Annie Proulx, George Saunders…
Och författaren vi har med i vår kommande jubileumsutgåva
är Chimamanda Ngozi Adichie.
"Jag har längtat efter att bli känd,
verkligen känd av en annan människa."
För att fira New Yorkers 100 år som tidning
kommer de att publicera ett utdrag ur min nya roman, Dream Count.
"Det var under karantänen som jag började gå igenom mitt liv
och ge namn åt saker som länge inte haft något."
Skönlitteratur är den finaste av alla konstformer.
Jag är inte partisk.
"Men vad gjorde…"
Litteratur låter oss veta att det finns många synvinklar.
Den här sortens fantasihopp in i någon annans upplevelse,
eftersom det… Ibland känner jag att det är något apokalyptiskt över vår värld,
och jag tror att litteratur är en liten stråle av hopp.
Att skriva skönlitteratur är min stora kärlek. Det ger mig mening.
Det är orsaken till att jag är här.
När jag kom till USA stod det snabbt tydligt
att det var i The New Yorker man ville bli publicerad.
Jag menar, The New Yorker är The New Yorker.
Och The New Yorker vet att den är det.
Så…
Folk anklagar The New Yorker för elitism.
Men jag tycker att samtal om att saker ses som elitistiska
uppmuntrar ett slags anti-intellektualism som sveper över landet,
och det är dåligt för landet och för oss.
Vad säger vi? Säger vi att den är så elitistisk
att den inte borde ta upp konst och litteratur och politik
på ett komplext och eftertänksamt sätt?
Om det är elitism, behöver vi mer av det. Vi behöver mer.
TIDIGARE NEW YORKER-KONTOR 1987
Hej, Bruce.
Jag har jobbat här i 46 år. Det är länge, men inte tillräckligt länge.
Vad gör du här?
Om strömmen går, om fläkten inte blåser, allt sånt går genom mig.
Om någon behöver ett papper eller en skrivare, är det mitt jobb.
Om en dator behöver lagas så är det mitt jobb.
Det där är jag.
Där, med långt svart hår.
Vi började på 25 West 43rd. Det var första kontoret.
Det hade en gammal känsla, typ 1950-tal.
Det var en grupp med gamla herrar här.
Väggarna var fläckiga av cigarrettrök.
Soffor som virvlade upp damm när man satte sig ner.
När vi flyttade första gången gick vi ner i källaren och hittade saker där.
Det var fullt av gamla papper och material, korrektur och redigeringar.
Det var som om världen hade glömt att folk hade jobbat med det här,
men där var det.
Jag började hamstra
allt folk slängde som jag tyckte skulle behållas.
Jag samlar inte, men ville inte slänga det,
för jag kände att det var historia.
Det är tidningens första räknemaskin.
Det är i princip en Buick.
Det här är förstautgåvor av New Yorker-skribenter.
Spottar är små teckningar som finns på sidorna.
Små konstverk som konstnärer gjorde.
Detaljerna och arbetet är galet bra.
Okej.
Jag har jobbat med fyra av fem chefredaktörer hittills.
Jag jobbade inte med Ross.
1950-TALET
Under åren efter andra världskriget trädde New Yorker in i en ny era.
Dess ambitiösa grundare, Harold Ross, dog i lungcancer efter 26 år vid rodret…
…och ersattes av sin andreman, William Shawn.
Han var plågsamt blyg, men Shawn var en orädd chefredaktör.
Vissa anställda kallade honom Järnmusen,
och han såg till att tidningen skrev kontroversiella artiklar
och konfronterade makthavare.
En dag 1958 fick Shawn en pitch
av den prisbelönta författaren och biologen Rachel Carson.
Hon ville ta reda på varför tusentals fåglar dött
efter besprutning med bekämpningsmedlet DDT.
På den tiden användes DDT urskillningslöst
på grödor, gräsmattor och till och med inne i hus.
Tillverkarna insisterade på att det var ofarligt,
men Carson ville undersöka det.
Med Shawns stöd började hon att utföra fältstudier,
intervjua experter
och gräva i den komplicerade vetenskapen.
Men under hela tiden hade Carson en hemlighet.
Hon var döende i bröstcancer.
Operationer och tuffa behandlingar gjorde henne tidvis rullstolsburen.
Men hon kämpade på med sitt arbete.
Och slutligen, efter fyra år, fick Shawn ett utkast.
När Tyst vår publicerades som en serie i tre delar,
förvandlade Carsons prosa vetenskap till litteratur.
"Över allt större områden av USA", skrev hon,
"kommer våren nu okrönt av fåglarnas återkomst.
De tidiga morgnarna som en gång fylldes av fågelsångens skönhet,
är besynnerligt tysta."
Den gavs ut i bokform, blev omedelbart en bästsäljare
och väckte en debatt om faran med kemikalier för människor och djur.
Har ni bett jordbruksdepartementet att ta en titt på det här?
Ja, och jag vet att de redan gör det.
I synnerhet förstås sedan ms Carsons bok, men ja.
Men det kom också en motreaktion.
Carson angreps av stora kemiföretag.
De huvudsakliga påståendena i ms Rachel Carsons bok Tyst vår
är grova förvrängningar av fakta.
Carson bar peruk och kunde knappt gå,
men försvarade sitt arbete inför kongressen och pressen.
Om vi inte har bättre tillsyn över kemikalierna,
går vi raka vägen mot en katastrof.
Några företag hotade att stämma The New Yorker,
men Shawn vägrade att backa.
Carson dog mindre än två år efter att Tyst vår gavs ut.
Hon fick aldrig se det,
men hennes arbete bidrog till lagstiftning om luftkvalitet, vattenkvalitet
och den moderna miljörörelsens födelse.
Många år senare uttryckte Shawn tidningens enkla filosofi så här:
Vi säger vad vi tycker om saker.
Vi trodde verkligen på det här.
Och om det är vad vi tror så ska vi säga det.
RÖSTA
VALDAGEN 5 NOVEMBER 2024
Hej, Valerie.
Kan du skicka det där från Harris-kampanjen
om valdeltagandet i Puerto Rico?
-Jag skickar det på Slack. -Okej, tack.
Jag ville inte störa dig medan…
Så ja! Nu ska folk bli fulla.
-Hej. -Hur går det?
Det är okej.
Det är tufft i Dearborn, för det är svårt att hitta en öl,
men det finns vattenpipor.
Snälla, drick inte för tidigt på kvällen.
-Det är bara hypotetiskt. -Okej. Vad hör du?
Ingen vet något.
Vi är väl förberedda. Vi har en liveblogg och massor av folk överallt.
Men det vi inte vet…
Det är en vändpunkt i historien.
Vi vet inte vad som ska hända. Definitivt inte nu.
Om hon vinner har vi det här från Kadir Nelson.
På kavajen finns Obama, Shirley Chisholm,
Martin Luther King Jr., Thurgood Marshall, Frederick Douglass,
alla möjliga människor som var viktiga för de historiska framstegen på det området.
När det gäller Trump är det en annan stämning.
Trump som blir insvuren av Hulk Hogan.
Och…
…en otroligt munter skiss.
Elon Musk som kraschar in i Ovala rummet.
Här har vi en.
"Svälj en tablett dagligen i fyra år."
Så här ser elektorsrösterna ut just nu.
Donald Trump har 90 elektorsröster.
Kamala Harris har 27 elektorsröster.
Okej, det blir inget av Florida. Inser vi det nu?
Han leder.
Jag vet inte om det krävs ett mirakel för att hon ska vinna, men det vore…
Hon ligger efter med några mål.
VALLOKALERNA HAR STÄNGT
Trump förutspås vinna i Michigan.
NBC förutspår att Wisconsin vinns av Donald Trump.
Donald Trump kommer att vinna i Pennsylvania.
Okej, vi jobbar på det. Tack.
Det är inte vad jag väntade mig i kväll,
men han valde den här.
Det är svårt att förstå, men vi kan inte forma verkligheten.
Vi kan bara spegla den.
…Carolina. Demografiskt sett är de lika. Man kan säga att…
"När de tiotals miljoner amerikaner som fruktade Trumps återkomst
reser sig ur dysterhetens soffa,
är det dags att fundera på vad som behöver göras."
"En av farorna med att leva under ett auktoritärt styre
är att ledaren vill dränera folk på deras kraft."
Defaitismen kopplar greppet."
Min farhåga den andra gången är att folk känner sig besegrade.
Jag tror inte att någon med det här jobbet,
än mindre det viktigaste jobbet som medborgare,
får ge efter för det.
Förtvivlan är en oförlåtlig synd. Så nej.
Nej!
Det är inte…
Det är inte tillåtet.
Vi ska få se installationen
av en president som kommer att försöka starta om världen.
Allt annat känns…
…ganska obetydligt.
Och det kommer att påverka mycket av vad som händer i andra länder.
Ja.
Jon Lee.
-Hur är det? -Hur är läget?
-Det var länge sen. -Verkligen.
Jag har inte läst om Sydamerika, men jag gör det snart?
Ja. Vi har ett utkast och jag gör några tillägg.
Det är Milei.
-Ja. -Galen kille.
Hur var han med dig?
Under de 26 år jag har jobbat på The New Yorker
har jag varit krigskillen. En av dem i alla fall.
Jag har varit mitt i många konflikter.
Afghanistan, Irak, Libyen, Syrien.
Min pappa var diplomat.
Jag växte upp i nio länder, många av dem ganska farliga.
AV JON LEE ANDERSON
Det ledde mig till journalistiken. Jag ville leva min tids historia.
Vad ska du göra härnäst? Det finns…
Jag måste säga att läget just nu…
Suger?
Vi ska skildra världen och välja våra ställen väl.
Berätta vad du tänker.
The New Yorker har inte samma budget som New York Times.
Vi har mindre budget och personal, men David har alltid stöttat
att vi ska vara ute på fältet och bevittna historien med egna ögon.
Diktatorn Bashar al-Assad flydde Syrien i veckan
när rebellerna drog in i Damaskus.
Det avslutade hans familjs 54-åriga styre.
TURKIET – IRAK – HOMS
"Två dagar efter att den syriske despoten al-Assad flydde från sitt palats,
kom jag till Damaskus för att bevittna början på en återupprättelse.
En lång kampanj av internt våld hade plötsligt gett vika
för ett surrealistiskt lugn."
När jag rapporterar en story vill jag lukta, känna, smaka på den
och förmedla det till läsaren.
Det är så jag vill jobba.
Assalamu alaikum.
"En eftermiddag i Damaskus
besökte jag ett av Assads mest ökända fängelser."
"Jag saknar dig, min älskade."
"Vi träffade en ung man som tillbringade 15 månader i det militära fängelset,
och han återgav en av de hemska upplevelser han fått utstå.
Vakterna verkade inte ha försökt dölja sina övergrepp.
Jag hittade en stor hög med foton på fångar efter förhör.
I många fall var det förmodligen den sista bilden av dem innan de dog.
Det är inte särskilt svårt att rasera ett samhälle om man vill.
ÅTTA VECKOR TILL JUBILEUMSNUMRET
Vad tror du om att ha olika konstnärer som ritar spottar med olika sorters 100?
Eller en klassisk Eustace? Det här kanske är bättre?
Jag älskar den här utvecklingen.
-Eustace från vaggan till graven. -Ja.
Kärnan i The New Yorker
är den ständiga spänningen mellan det förflutna och nuet.
Tidningen tar pulsen på det som händer nu,
men visuellt har tidningen inte förändrats särskilt mycket sedan 1925.
Jag minns när jag började här och ville införa icke-linjerade siffror.
Icke-linjerade siffror innebär att när man till exempel skriver "1926",
har nian ett litet underhäng.
Allt står inte på rad, så det känns mer elegant.
Men det tog flera veckor att övertyga cheferna om att det var en bra idé.
-Titta här. -Åh!
Du har redan sett mycket av det här. Börja från början.
Tidningen har en stilguide för…
…allt möjligt.
Var och när man ska använda trema, hur man ska kommatera
eller våra egna, ibland ovanliga stavningar.
Sitt.
Med det kommande 100-årsjubileet kändes det som en bra idé
att ha en diskussion om frågor som har hopat sig
likt havstulpaner på skeppssidan.
Vad är det som vi i hemlighet
har kommit fram till och ser som tradition,
som vi kanske bör ompröva?
Något som ofta nämns är "tonåring".
-Ja. -Bindestrecket i tonåring.
Hur vi skriver ut siffror.
Jag vill ha versal i "Internet".
Vi sticker ut och ser föråldrade ut.
Ett ämne som har tagits upp i årtionden är det här.
"Jag är rädd att inte kunna skriva med min egen röst."
De få gånger jag har varit med om det har det varit dåliga skribenter.
Det hamnade på New York Times förstasida.
De kunde inte motstå det.
Varför står det i New York Times? Det kanske var nyhetstorka.
För mig är The New Yorker fortfarande
en respektingivande, ogenomtränglig institution.
Jag har varit med i den, men känner fortfarande: "Va, jag? Tack."
Första gången man ser sitt namn i det typsnittet är det en enorm egotripp.
Det gjorde mig gladare
än jag hade kunnat bli om jag vann en Oscar.
Fast jag har inte vunnit någon Oscar, så jag får kanske återkomma om det.
Jag kände mig så hedrad över att få vara med i tidningen.
De här skribenterna ligger i framkant
vad gäller tankar och litteratur i vår kultur.
Sedan skrattar jag, för jag fattar inte att jag har med en artikel
om sportkommentatorn Marv Albert.
Det var min första text i The New Yorker.
Det var som om jag hade vunnit en tävling. "Vi publicerar din text."
Det kändes typ som: "Jag kanske är jättesjuk men ingen säger det."
Jag tar en gitarrlektion varje söndag.
Jag är dålig på det, och jag bryr mig inte.
Det är en fristad.
Jag skriver inte, jag läser inte. Jag är inte chefredaktör.
Det är min semester.
Min pappa var tandläkare. Han hade en liten mottagning i New Jersey
och blev sjuk i 50-årsåldern.
Han fick Parkinsons och kunde inte fortsätta jobba.
Min mamma, Barbara, fick tyvärr MS när hon var väldigt ung.
Så jag hade ganska tidigt två funktionshindrade föräldrar.
Jag saknar dem. Jag älskar det där fotot.
Jag har haft otrolig tur och otrolig otur.
Det är nog så det är att vara människa, om man har tur.
I yrkeslivet har gudarna behandlat mig väl.
Men ja, mina föräldrar var funktionshindrade
och min dotter, vår yngsta, har svår autism
och…
…det formar naturligtvis…
…personen framför dig.
Hur påverkar det hur jag ser på New Yorker?
Det råder väl ingen tvekan om att det har format mitt temperament.
Jag vill att The New Yorker ska vara två saker.
Den ska vara bra.
Den ska vara mänsklig.
1960-TALET
Fyra årtionden efter grundandet
publicerade The New Yorker en rad olika röster,
men lyckades förbise de över en miljon New York-bor
som levde vid sidan av dess hyllade skribenter och redaktörer.
Tidningen hade publicerat några verk av Langston Hughes
och en berättelse av Ann Petry.
Men för det mesta, när svarta syntes i tidningen,
var det som betjänter, bärare och rasistiska karikatyrer.
År 1961 började medborgarrättsrörelsen ta fart,
och New Yorkers chefredaktör William Shawn bad en ung författare,
James Baldwin, att skriva något för tidningen.
Republikens tyngd lär en att förakta sig själv.
Baldwin lämnade in en av de starkaste essäerna någonsin om etnicitet.
Den var brännande och orubbligt ärlig.
"Jag blev", skrev han,
"under mitt fjortonde år, för första gången i livet rädd.
Rädd för ondskan inom mig och rädd för ondskan utanför."
Essän handlade om hans besök hos Elijah Muhammad,
ledare för den svarta nationalistiska rörelsen Nation of Islam.
Det vita folket…
Men deras riktiga namn är djävulen.
Baldwin skildrade den komplicerade virveln av ilska, stolthet och smärta
han som svart man kände,
och han konfronterade tidningens mestadels vita läsare.
"Den brutalitet med vilken negrer behandlas i det här landet
kan inte uttryckas tydligt nog,
hur ovillig den vita mannen än är att höra det."
Responsen blev explosiv
och lovorden strömmade in,
men en skribent var besviken
på att essän trycktes vid sidan av en Virginia Whisky-annons
med en rasistisk bild.
Baldwins artikel blev grunden till hans klassiska bok, Nästa gång elden,
som kastade in honom i rampljuset
och gjorde honom till en ledande röst i kampen för etnisk rättvisa.
"För 22 år sedan, när jag var 14,
fick jag James Baldwins andra essäsamling, Nobody Knows My Name.
På bokens skyddsomslag fanns ett foto av Baldwin
iklädd vit t-tröja, stående i en hög med bråte på en ödetomt.
Jag hade aldrig sett en bild på en svart pojke som jag.
Baldwin såg ut som om han kunde ha poserat på mitt gamla kvarter.
Jag började faktiskt låtsas att bilden på Baldwin föreställde mig,
och att bokens innehåll var en beskrivning av det liv jag hade längtat efter."
Jag stötte på The New Yorker via en av mina homosexuella mentorer
som gav mig en prenumeration, och…
…det var det jag hade väntat på.
Det var en mängd olika röster, inte bara om staden jag älskade,
utan om världen som jag inte kände till, och jag var fast.
Det var min grej. Det kändes som något för mig.
Och…
…det är en unik upplevelse för en ungdom.
Att se mitt namn i The New Yorker är förbluffande,
för plötsligt ser man ut
som språket hos alla dessa människor som man har älskat.
Jag var fast.
Jag går på två, kanske tre konstutställningar i veckan.
Det här är Bowery.
Jag älskar de här…
…barnfigurerna.
Det jag älskar med konst och konstnärskap
är frimodigheten och det oväntade.
Det kräver en viss optimism.
Trots världshändelser och katastrofer,
kommer människoandan att bestå.
Det finns skönhet i alla delar av staden…
…om man är uppmärksam och ser efter.
100-ÅRSJUBILEUM, KONSTUTSTÄLLNING
Det är en väldigt vacker Sempé. Den är signerad.
För att fira tidningens 100 år
hänger vi upp originalbilderna
till fler än 100 omslag
för att visa hur konstnärerna själva
katalyserar det som finns i luften,
eller fångar ögonblicken när de inträffar.
Det här är Kadir Nelson, och det är en oljemålning.
Han gjorde den under covid-tiden.
De bästa bilderna
är en utgångspunkt för din, läsarens känsla.
Så var det med 11 september-trycket.
Jag var med min man. Vi var på väg för att rösta.
Så fort vi klev ut, såg vi folk komma springande förbi oss,
täckta av vit aska.
Sedan såg vi det andra tornet falla framför våra ögon.
Min assistent sa: "Françoise, de ringde från kontoret.
David Remnick vill prata med dig om ett nytt omslag."
Jag pratade med en mamma.
"Jag måste till kontoret och hitta ett tidningsomslag."
Min vän Elise, som också är mamma,
reagerade omedelbart. "Ett omslag? Till en tidning?
Jag ska säga vad du ska göra. Gör ingenting! Inget omslag."
Och det kändes faktiskt rätt.
Jag råkar vara gift med konstnären Art Spiegelman,
och han sa: "Du borde göra svart på svart.
Gör tornen svarta på en svart bakgrund."
Jag kom till kontoret, satte mig vid datorn, ritade det,
och när jag såg det insåg jag att det var svaret.
Att visa vad som gått förlorat genom att visa dess frånvaro.
FYRA VECKOR TILL JUBILEUMSNUMRET
Till jubileumsomslaget har vi en idé som jag tror kan fungera.
Det enda sättet att visa dig är att faktiskt göra det
med prototyper. Så…
-Det är därför det luktar gummilim. -Precis. Du sa ju…
Ungarna i min skola sniffade det här.
-Det jag föreslår… -Är att inte bli hög på gummilim.
Vi ska ha den ursprungliga Eustace på utsidan
och sedan en variant av den
och ytterligare en variant.
Det är produktionsmässigt mer komplicerat, men…
-Det är ditt problem, inte mitt. -Precis.
-Såld. Vi gör så. Jag tror att det… -Ja!
Varför är du så…? Vilken fälla.
Det här är kul.
-Eller hur? -Ja. Inte vad jag väntade mig.
MONTECITO, KALIFORNIEN
Vissa tror att kändisjournalistik är lättsinnig.
Det är ju inte krigsrapportering.
Men hur kultur skapas,
myterna vi vill berätta om oss själva, hur konstnärer kämpar för att komma fram,
det är universella och intressanta berättelser.
Jag älskar att fundera på sådant.
Då så.
Vissa säger att New Yorker skapade "profilen",
att de myntade ordet "profil" för att beskriva
den här typen av journalistik
med journalisten och en person på tu man hand
som skapar en minidokumentär av deras tid tillsammans.
Jag minns att David messade mig och skrev: "Vad sägs om Carol Burnett?"
Det enda svaret på den frågan är ja och ett utropstecken.
Hon är en av de roligaste kvinnorna någonsin.
Välkomna den tokroliga Carol Burnett.
Carol Burnett. Först och främst, en ikon.
Du är rolig. Vad gör du när du vill koppla av?
Jag tar av mig håret.
Kvinnor inom komedi och underhållning intresserar mig.
Kvinnor som bryter mark som varit obruten.
Carol är allt det.
-Trevligt att träffas. -Detsamma.
Jag sätter igång den här, så nu spelas du in.
-Okej. -Då så.
-Vi är på Lucky's. -Ja.
-Hur ofta går du hit? -En gång i veckan.
När man börjar skriva en profil, läser man alla intervjuer de gjort.
Ibland läser man deras memoarer. När man gör det
ser man att det finns anekdoter och citat som de har upprepat
tusentals gånger.
Så jag försöker alltid att hitta följdfrågor till de sakerna.
Något som tvingar ut folk ur bekvämlighetszonen, ur hjulspåren.
Har du pratat med någon terapeut?
Nej. Bara en gång, när min dotter tog droger.
Ja.
Man kan inte tänka på om folk gillar det.
Mina mentorer på tidningen har lärt mig
att om man tror att de kommer att älska det, så gör man fel.
Man hoppas att det är korrekt.
Att vara kvinna…
Jag kan inte vara Jackie Gleason eller Sid Caesar.
De sa: "Det här suger. Lös det."
Jag sa: "Kan ni komma och hjälpa mig? Jag får inte riktigt till det."
-Din list. -Då kallade de mig inte subba.
Vad hade varit det värsta om folk hade kallat dig subba?
-Det skulle… -Jag ville inte ha det ryktet om mig.
Att intervjua handlar om att lyssna.
Man måste höra orden bakom orden.
Vad vill de säga? Vad tänker de på? Vad bekymrar dem?
Upplevde du din mamma som kvick och intelligent?
Hon var väldigt smart, väldigt kvick… Och väldigt sorgsen.
Hon hade en massa drömmar, och…
…ingen av dem blev verklighet.
Skrivprocessen är den svåraste delen, helt klart.
Jag har inga vänner som är skribenter som sitter där
hela dagarna och säger: "Jag älskar det här! Det är jätteroligt."
Jag är livrädd att jag ska se ut som Carrie Bradshaw.
Typ: "Jag kan inte låta bli att undra
om Carol Burnett var den roligaste kvinnan någonsin?"
Jag behöver en cigarett för att vara autentisk.
Jag menar, Carrie bär på The New Yorker.
I en av filmerna får hon en dålig bokrecension.
"Tills den begåvade Bradshaw bättre kan förstå sig på
äktenskapets komplexitet,
gör hon bättre i att utforska tystnadslöftet."
Det måste ha… Det sved nog.
I Mad Men hade vi massor av originaltidningar från den tiden.
Vi hade Life, Time, Newsweek och The New Yorker.
Det var definitivt tidningarnas glansdagar.
Den fysiska handlingen att ha och bära på tidningar
i sin väska eller ryggsäck, finns inte längre.
Det är inte lika många som läser på tåget.
Alla tittar på sina mobiler.
De kanske läser New Yorker, men det är skakande.
Tidningarnas under går förlorat i den digitala eran.
Med allt domedagsskrollande finns det ingen…
…fysisk början eller slut på något.
Skrollandet har inget slut.
Om jag hade uppfunnit internet skulle det ha ett slut.
BERÄTTELSER UR THE NEW YORKER
Det här är ett spännande event på Film Forum.
För att fira New Yorkers 100-årsjubileum kommer de att visa ett antal filmer
som har en koppling till New Yorker.
Bland annat Brokeback Mountain, som var en novell i New Yorker.
Den heliga familjen Addams bygger på Charles Addams teckningar.
Varats olidliga lätthet bygger på en berättelse av Milan Kundera.
Adaptation, där New Yorker-skribenten Susan Orleans är en karaktär.
En annan film med koppling till New Yorker är Wes Andersons The French Dispatch,
där riktiga New Yorker-skribenter förvandlas till fiktiva karaktärer.
Bill Murrays karaktär spelar en version av Harald Ross
som grundade The New Yorker.
Meddelande från förmannen. En timme till tryck.
Du får sparken.
Och i kväll visar de Med kallt blod, baserad på Truman Capotes berömda verk.
Det är svårt att föreställa sig effekten som Truman Capotes Med kallt blod hade
på The New Yorker och det litterära livet i USA.
Truman Capote uppfann true crime-skrivande på allra högsta nivå.
1965 publicerade The New Yorker en succéserie i fyra delar
som blev en bästsäljande bok och en storfilm.
Med kallt blod.
Den skulle bli ett av tidningens mest hyllade verk någonsin.
Men också ett av de mest kontroversiella.
Författaren, Truman Capote,
anställdes av The New Yorker när han var 17,
för att hämta kaffe och springa ärenden.
Han blev snart känd på kontoret för sitt charmiga skvaller och dåliga uppförande.
Han ska ha fått sparken för att ha låtsas vara skribent
och förolämpat poeten Robert Frost.
Men chefredaktör William Shawn imponerades av hans skrivande.
Så flera år senare när Capote pitchade en story
om ett hemskt mord på en bondgård i Kansas,
stöttade Shawn den.
Mitt nya äventyr, det här experimentet,
är vad jag kallar en faktaroman.
Faktaromanen är en genre
som skapats av kombinationen
av journalism och en skönlitterär teknik.
Capote hävdade att han blandade journalistikens stränghet
med skönlitteraturens berättarstil,
likt det John Hersey hade gjort med Hiroshima långt tidigare.
Men kort efter att Med kallt blod publicerats,
började några kritiker ifrågasätta Capotes rapportering.
En lokal kritiker sa: "Capote har alltid skrivit skönlitteratur.
Han gör det fortfarande."
De tvivlade på att han kunde komma ihåg långa samtal
som han citerade ordagrant utan anteckningar eller inspelningar.
Jag har den auditiva versionen av fotografiskt minne.
William Shawn hade uttryckt sin oro under redigeringsprocessen.
Bredvid ett stycke som beskriver ett privat samtal
mellan två karaktärer som senare skulle dödas,
hade Shawn klottrat med blyertspenna: "Hur vet?
Inga vittnen? Generellt problem."
Sir.
Capote fick frågor om sitt arbete i årtionden.
Den centrala frågan är
om vi ska se det här som skönlitteratur eller inte?
Du har ett sätt att göra det till både och,
så att ingen vet var de har dig.
Menar du att jag tar fakta och gör det till fiktion?
Det är inte alls vad jag gör.
Jag gör det inte det minsta fiktivt.
Capote medgav till slut att han hade hittat på slutscenen,
ett samtal på en kyrkogård mellan en polis
och den mördade flickans bästa vän.
Shawn sa senare att han ångrade publiceringen av Med kallt blod,
och under de kommande årtiondena satsade tidningen mer på faktagranskning
för att försöka förhindra att något liknande upprepades.
DET SORGLIGA FAKTUMET
Okej. På morgonen på avrättningsdagen
placerades två av er i en häktescell nära dödskammaren. Stämmer det?
Vi säger att du bjöd in författaren, Jon Lee, på en kopp te.
Var det kaffe eller te?
Vi har 29 personer som faktagranskar, inklusive mig.
Vi ska inte bara granska namn och datum, fastän det är otroligt viktigt.
Vi är läsarens ersättare.
Vi tänker alltid på sammanhanget bakom en story.
Erica hade inga tänder,
antar jag, med tanke på tandproblemen i fängelset.
Allt kan vara helt rätt men kännas orättvist.
Vi skriver ut texten,
och stryker under allt som kan vara fakta.
Det brukar vara nästan allt.
Verb som "är" kanske inte går att faktagranska.
Men då tänker man: "Lever personen fortfarande?"
Det kanske ska vara "var".
Sedan kontaktar man personer och källor.
Jag vill se till att det stämmer hur du svarar i telefon.
Jag har skrivit: "God eftermiddag, Sparks Steakhouse."
Låter det rätt?
Vi faktagranskar allt som publiceras.
Omslag, serieteckningar, dikter, skönlitteratur.
Ja, skämtteckningar faktagranskas.
Vi hade en teckning med en pingvin,
och texten var ungefär: "Vi föredrar termen 'arktisk-amerikansk'".
Det var några som skrev
och sa: "Pingviner lever i Antarktis, inte i Arktis."
Skämtet dör om det inte finns pingviner i Arktis.
Ett omslag där jag lät ett fel slinka igenom
är en bild av en korvförsäljare på en strand.
Jag kollade om skuggan från hans parasoll var rimlig.
"Ja, skuggan är rimlig och jag har använt alla mina granskarkunskaper."
Det var grönt. Inget var fel. Vi publicerade.
Han har två högerfötter.
Det är värre än två vänster, för det kunde vara ett skämt.
Jag missade det.
Fruktansvärt!
Folk älskar att sätta dit faktagranskarna.
Vi hör ofta samma sak:
"Jag trodde aldrig att New Yorkers yvade faktagranskare
skulle sjunka så lågt."
Jag har nog aldrig sett det adjektivet någon annanstans
än i ett brev som klagade på ett fel.
Vem använder ordet "yvad"?
Mouaz berättade för Jon Lee att en av regimens agenter
hade dödat hans familjs duvor.
Jobbet kräver tjock hud.
Man måste kunna hantera att folk är missnöjda med en.
Och de har ofta goda skäl att vara missnöjda.
De ska skildras, ibland i ett ogynnsamt ljus, i en nationell tidskrift.
Du sa att om folk snackar skit om Trump till dig,
tar du fram ett dokument du gjort som tar upp hans lögner.
Stämmer det?
Det är definitivt en förvirrande tid, politiskt.
Föreställningen att politiker ska tala sanning är inte lika stark.
Och det har fått oss att öka engagemanget för det vi gör.
Personligen ser jag det som en sporre.
Det känns som det bästa motgiftet mot strömmen av skandalösa lögner.
Eller hur?
Vilket bättre motgift finns det än att vara noggrann,
vara uppmärksam och se till att ha rätt fakta?
-Hej. -Hej, hur är det?
-Kul att se dig. -Detsamma.
Jag snubblade in i en relation med New Yorker
när jag utredde Harvey Weinstein
och hade börjat tro att Weinstein var en serieförövare,
men jag inte hade fått det publicerat
eftersom många medier hade blivit skrämda.
Men David såg mitt arbete och sa: "Ja, du kan slutföra rapporteringen här."
Jag tror vi har en logisk lista.
Vi ska göra små uppdateringar om spionprogram.
Sen kör jag bara Elon.
Läcker folk i Elon Musks närhet?
En intressant sak som vi måste hantera
är att kretsen av personer som läckte förra gången
kommer att läcka mindre nu.
Mitt område är makt.
Och i nuläget
lämnar starka politiska krafter över makt till teknikmiljardärer.
Elon Musk är den rikaste personen som någonsin levt,
och nu ska han bestämma över, håll i dig, effektivitet?
Ja.
Det är inte så många som har
den här väldigt arbetskrävande, superkonfrontativa journalistiken.
De är inte aktivister,
men de är orädda när de har fakta i ryggen.
Hejsan, det är Ronan. Tack för att du ringde upp.
Jag gör en uppföljning av Musk, och…
Just nu, i den rådande politiska miljön,
finns en brist på respekt för pressens oberoende.
Och en vilja att angripa journalister för att de gör sitt jobb.
Det bidrar till en skrämmande miljö för journalister och källor.
Det du just nämnde, jag skulle verkligen uppskatta
om du vill skicka några av dokumenten och tankarna, utanför protokollet.
Att vara källa i en stor, grävande story,
är svårt och allvarligt, för det kan vara väldigt farligt.
Jag har varit med om att kommunicera med en källa
enbart via en kontanttelefon som jag köpt kontant
i ett anonymt köpcentrum långt från där jag bor.
Men när man gör ett stort genombrott i en story
är det ett ögonblick som alla journalister drömmer om.
Men det är också förknippat med stress,
eftersom det ökar kraven på att det ska bli rätt.
Tack än en gång. Jag hör av mig.
Okej, hej då.
Det är en svår tid för grävande journalistik.
Men jag tror fortfarande stenhårt på informationens makt,
för jag tror att information till folket är vårt enda hopp.
Jag försöker att läsa från pärm till pärm,
för mitt mål är att lära mig om saker jag inte redan visste.
Det är ett komplettistiskt sätt att…
Ja, det är komplettistiskt, men jag kan aldrig genomföra det.
The New Yorker är en svår… Den är för smarta människor.
Det är många ord. Har du hört min åsikt om läsning?
Jag gillar tanken på att läsa. Jag brukar köpa böcker.
Men det är böcker med massor av ord.
Och det tar aldrig slut! Det är bara fler ord på varje sida.
Hur vore det att ha några tomma sidor också?
Kan jag inte få upp näsan över vattenytan i två sekunder?
1980-TALET
När The New Yorker gick in i 1980-talet, var tiden mogen för förändring.
William Shawn hade varit chefredaktör i 30 år
och var en bra bit över 70.
Folk skämtade om tidningens mossiga stil
och dess artiklar på 20 000 ord om saker som risets historia.
Läsarna åldrades, försäljningen minskade.
Och 1985 virvlade SI Newhouse in.
En man vid namn Newhouse äger nu The New Yorker.
Han betalade 168 miljoner dollar för den.
Ägarna till tidningen har gått med på att sälja
till S.I. Newhouse Jr.,
vars kommunikationsimperium inkluderar 29 dagstidningar, Parade
och Random House.
Tjugo månader senare chockade Newhouse den litterära världen
genom att knuffa ut William Shawn.
Och 1992 sparkade han Shawns ersättare, Robert Gottlieb,
och tog in en kontroversiell ny chef,
den fräcka 38-åriga chefredaktören från Vanity Fair, Tina Brown.
Chefredaktören för den här tidningen, Vanity Fair,
har just utnämnts till chefredaktör för den här tidningen, The New Yorker.
Kritiker fruktade att hon skulle göra tidningen till ännu en glansig tabloid.
Till alla som är oroliga för att The New Yorker ska tappa stilen, säger jag
vänta och se, för ni känner mig inte än, och kanske inte mitt kvalitetstänk,
men ni kommer att se att New Yorker bara blir bättre.
Tidningen ordnade pråliga fester
och gav ut nummer tillägnade film och mode.
De kom också med allvarliga nyheter,
med ett helt nummer ägnat åt en skakande exposé
av en massaker i El Salvador, utförd av amerikanska soldater.
Brown sa: "Vårt jobb är att göra det sexiga seriöst,
och det seriösa sexigt.
Hon anställde ett nytt gäng unga journalister,
bland annat Malcolm Gladwell, Jane Mayer,
Hilton Als
och en ung skribent från Washington Post, David Remnick.
Hon ändrade också tidningens utseende.
För första gången började man ha med foton,
och anställde en av världens mest kända fotografer, Richard Avedon.
Hon gjorde omslagen skarpare och mer angelägna,
och välkomnade kontroverser.
I februari 1994
begick Brown hädelse genom att byta ut Eustace Tilley
som varit på omslaget av varje jubileumsnummer
i närmare 70 år,
till en modern teckning av R. Crumb.
Traditionalisterna blev bestörta,
men Brown menade att hon bara öppnade fönstret
och släppte in frisk luft till en mossig institution.
Det här är Sorel.
Det står: "Till Tina som gav liv åt Eustace."
Det är jag…
…som väcker Eustace Tilley.
Jag förstod mig aldrig på Eustace Tilley. Jag tyckte att han var irriterande.
Jag tyckte att de borde ha skrotat honom 1935.
Det här är mina inbundna exemplar,
och självklart den första,
från 5 oktober 1992.
Ed Sorel-omslaget.
Jag ville ha Sorel på mitt första omslag.
Jag sa bara: "Gör något som talar om att det är nya tider."
Och sedan kom han med den här bilden av en lymmel i en droska,
och det var så smart.
Det var vad alla trodde, att jag var något slags rivningskula,
och de hade faktiskt inte fel.
Jag sa upp 71 personer, tror jag,
under två eller tre års tid, och anställde 50.
Tina anställde mig när jag var i sjunde månaden,
vilket också var ovanligt på den tiden, men fantastiskt.
Det var som ett matriarkat.
En grupp kvinnor, alla hade dessutom småbarn,
så det var som en hemlig klubb där vi skyddade varandra.
Jag visste vad deras barnflickor hette.
Tina är på sätt och vis en komet.
Hon kommer in och förändrar saker.
Ibland var det kontroversiellt, men hon hade oftast rätt.
Tidningen var i desperat behov av förändring.
Efter sex och ett halvt år på The New Yorker,
kände jag att affärssidan gick trögt.
Vi behövde växa lateralt.
Jag skrev till SI Newhouse
och sa att vi borde ha en produktionsavdelning
som skulle göra dokumentärer, böcker och filmer.
Kanske ett radioprogram också.
Han sa: "Tina, håll dig till stickning."
Jag tänkte: "Okej." Jag blev väldigt irriterad.
Jag kände att det kanske var dags att gå vidare.
Hon fick ett erbjudande som med facit i hand var dödligt.
Det var min idé att skapa en tidning som kunde vara ett tankecentrum.
Det var mitt bidrag, resten är Tina Browns förtjänst.
Hon fick ett erbjudande om samarbete med Harvey Weinstein,
för att skapa tidningen Talk.
Det skulle inte bara vara en tidning, utan också producera filmer och sånt.
Tack för att ni kommit till Talk.
Det var nog det dummaste jag gjort.
Hon slutade helt plötsligt. Juli 1998 var hon borta.
Vi hade ingen chefredaktör.
SI Newhouse pejlade lite grann.
De erbjöd mig jobbet.
En timme senare stod jag framför personalen och alla kollegor,
de applåderade lite och sen började vi jobba.
Då så, nu kör vi.
Dexter avslutar i dag.
-Och Twilley. -Twilley också.
I dag är det…
Jag har ingen aning om… Det är tydligen torsdag i dag.
Vi ska påbörja avslut av artiklar till jubileumsnumret
om en och en halv vecka.
Bra. Det är jävligt mycket jobb, jag hoppas att alla orkar.
Då så, tack.
Avslutningskaoset blir nästa måndag, tisdag och onsdag.
Det måste vara klart på torsdag.
Verkar allt gå enligt planen?
I princip.
Jag brukar gå från person till person.
Jag börjar, sen går jag till dig och så fortsätter vi.
Alla artiklar i New Yorker passerar ett avslutningsmöte,
där chefredaktören och skribenten sitter med textredaktör och faktagranskare
och går igenom texten rad för rad.
Jag vill nog bara…
Det står "Tv:s första maskopi."
Borde det stå "krock med motkulturen"?
"Krock" låter som om det var ett sammanträffande
när det var väldigt marknadsstyrt.
Det är som "bonka bäver".
Man tror att man är klar, men det dyker upp småsaker.
-Vill du börja? -Ja, nu kör vi.
Jag hade inte mycket på första sidan.
Det kan kännas stressigt. Man tänker: "Var jag tillräckligt tydlig?
Blev alla detaljer rätt?"
"Mason menar att människan en dag kan modifiera sina gener."
Bara för att klargöra att han inte menar…
-Just nu. -…i dag.
Vi borde säga vem ministern är.
-Ja. -Men…
De kan hålla på i timmar, och ibland får man beställa mat.
Det är klart när det är klart.
På granskningsavdelningen fanns det en skylt där det stod:
"Hellre perfekt än klart."
"Al Frankens hån."
Vi behöver ett fånigare ord, som "förlöjligande".
När en avslutning är över känner jag mig alltid enormt nöjd
över att vi har det här gamla systemet som fungerar.
-Klart! -Hurra.
Bra jobbat.
-Grattis. -Fantastiskt.
Tack ska ni ha.
KRITIKERNA
Skönlitteratur sätter vi så här, med en liten rubrik här.
Ingen text på bilden, som vi brukar ha, utan en mer klassisk layout.
Sen får spottarna gärna skriva Eustace Tilleys historia.
Hur många tusen Eustace Tilley ska vi ha? Jag undrar bara.
TVÅ DAGAR TILL JUBILEUMSNUMRET
-Ska vi sitta där? -De vill vara på ditt kontor.
Det är 116 grader.
Det allra sista vi gör
innan ett nummer går i tryck, är att granska prototypen.
Det här är toppen.
Vi kollar grafiken, layouten,
och får en chans att verkligen se hur tidningen kommer att se ut
när den landar i folks brevlådor.
Skämtteckningen ska vara tydlig.
Men det är också en stund då man kan ta ett djupt andetag
och uppskatta det man har.
Det krävs mycket. Det krävs mycket folk.
Många gräl. Många diskussioner.
Men det är värt det.
Toppen. Det var ju en baggis.
I februari 2025 firade The New Yorker sin 100-årsdag.
Det firades med ett dubbelnummer
att läsa och läsa om igen,
eller kanske lägga i den ständigt växande traven i hörnet.
Det är The New Yorkers 100-årsjubileum.
The New Yorker fyller 100.
…som firar sitt 100-årsjubileum.
Folk vill veta mer än i löjliga tweetar.
De vill veta vad som pågår
och de vill ha rättvisa, faktagranskning och en känsla av anständighet.
De vill också ha media som inte böjer sig.
SKÅLEN PÅ STAN
De samlades för att fira.
Dessa kreativa, nyfikna, ihärdiga,
knasiga, närmast besatta individer.
De skvallrade och skrattade och skålade för varandra,
väl medvetna om att de står på axlarna
av jättarna som kom före dem.
Under tidningens tidiga år
kontaktades chefredaktören Harold Ross av en skribent
som ville säga upp sig.
Ross svarade:
"Det här är en rörelse. Man kan inte säga upp sig från en rörelse."
Jag förstår vad han menar.
Det är inte bara något som kommer ut en gång i veckan eller varje dag på nätet.
Den har en själ.
Den har ett syfte, anständighet och kvalitet.
Den ska kunna ifrågasätta sig själv. Den ska lära sig av erfarenheter.
Den ska kunna ändra åsikt.
Men det är en rörelse. Det är en högre sak.
Jag bryr mig inte om det låter självgott.
Hej, allihop.
-Diego, vill du börja? -Visst.
Vi borde skriva om höjningen av skatteavdragen.
Det kanske inte är sexigt nog för en tidskrift.
Undertexter: Lisbeth Pekkari