Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Вітаємо на «Дейлі Шоу»! Я Джон Стюарт із чудовими новинами.
До нас приєднається Девід Ремнік, він редактор журналу «Нью-Йоркер».
Яка освічена публіка.
Це зустріч на честь сторічного ювілею «Нью-Йоркера».
Ми обговоримо різницю між умлаутом і дієрезисом.
Не віриться, що треба йти перед усіма.
Буде класно! Ви помахаєте?
Так.
Вітайте Девіда Ремніка!
Журналу «Нью-Йоркер» виповнюється сто років, це спеціальний випуск.
Не певен, що ви бачите, але випуск присвячено купальникам.
Містере Дьюї. Я Трумен Капоте, з «Нью-Йоркера».
«Нью-Йоркер»?
Так, «Нью-Йоркер».
Усі люблять карикатури в «Нью-Йоркері».
Поки сотні газет і журналів ледь виживають, «Нью-Йоркеру», на щастя,
добре живеться.
Йому всього сто років? А скільки досягнень.
«Нью-Йоркер» отримав Пулітцерівську премію за журналістське розслідування.
Стаття про молодого шефа Ентоні Бурдена, сколихнула ресторанний світ.
Огляди Полін Кейл змінили як механізм критики, так і самі фільми.
«Нью-Йоркер».
«Я би був ще більш апатичним, якби не був настільки сонним».
О, нарешті зрозумів. Справді смішно.
Я із Середнього заходу, і міг дізнатися про життя ньюйоркців,
узявши до рук «Нью-Йоркер».
Я пишу для «Нью-Йоркера». Це журнал, який…
Я знаю «Нью-Йоркер».
Сьогодні в Міноборони захищаються.
Вони заперечують інформацію з випуску «Нью-Йоркера».
Суперечлива реакція на обкладинку останнього випуску «Нью-Йоркера».
Уперше за свою історію, «Нью-Йоркер» підтримує
кандидата в президенти. Цього тижня стаття…
Замість розваг у вас буде ця вежа із журналів «Нью-Йоркер».
Я вас прошу, ми обидва знаємо, що я не читатиму це.
THE NEW YORKER: 100-РІЧНИЙ ЮВІЛЕЙ
УСЕСВІТНІЙ ТОРГОВИЙ ЦЕНТР 1
Емілі, як ти? Ти жива. Привіт, Луїзо. Як справи?
Гаразд. У нас купа справ, рухаймося швиденько.
МОЗКОВИЙ ШТУРМ
Останнім часом популярна тема…
ПІВ РОКУ ДО 100 РІЧНИЦІ
…що багатії зберігають активи у викопних рештках динозаврів.
Із двадцять другого збільшився дефіцит «Аддералла».
Я гадаю, що нам варто написати про Коджі Мурата —
винахідника першого дерев'яного супутника, який…
Кожна хороша історія, якою ми ділилися протягом ста років, починалася з ідеї.
Наші автори слідують за ідеями, хай куди вони приводять.
Наші редактори, звісно, працюючи з авторами,
роздивляються й відшліфовують кожне речення, кожне слово.
Спершу, кома, було недостатньо редакторського втручання.
Хіба там має бути кома?
Опісля текст переходить до відділу перевірки фактів
і проходить процес, якій порівнюють із колоноскопією.
Ми зазначимо, що імена котів: Тайґер, Лавербой і Ґаммі Бер. Усе правильно?
«Нью-Йоркер» — це диво. Розумієте?
ДЕВІД РЕМНІК — РЕДАКТОР (1998–ДОНИНІ)
«Нью-Йоркер» — це видання, яке одного тижня
випускає профайл на 15 000 слів про музикантку.
Чи репортаж на 9 000 слів із південного Лівану
з потішними малюнками серед тексту.
На обкладинці ніколи не було фото. Уявляєте?
Жодних купальників, жодних кінозірок.
Але він усе одно успішний.
Сам факт існування журналу, настільки успішного… І я впевнений,
що так буде й надалі, ще два–три століття. Це неймовірно.
1920 РОКИ
Епоха джазу, Нью-Йорк.
Місто сповнене фінансистами й флеперками.
Біґ-бенди, Бейб Рут і понад тридцять тисяч барів спікізі.
Вводимо Гарольда Росса — неочікуваного засновника «Нью-Йоркера».
Росс був затятим курцем, який полюбляв лайку.
Він проводив час із письменниками на пів ставки й гумористами.
Вони зустрічалися пожартувати й пообідати алкоголем у готелі «Алґонквін».
У його компанії казали: «Усе, що я люблю, або аморальне, або нелегальне,
або від цього гладшають».
І саме тоді в Росса і його дружини, Джейн Ґрант,
з'явилася ідея створення жартівливого журналу.
Вони казали, що це буде щотижневик для еліти Мангеттену,
а не журнал для бабусь із Дюб'юка.
Іронія в тому, що Росс вибув зі старшої школи
шахтарського містечка в Колорадо.
Він найняв своїх розумних друзів,
щоб вони писали дотепні статті
й створювали карикатури про суспільство й культуру.
Він найняв дизайнера для створення характерних шрифтів
і талісмана журналу, який кепкував би з його вишуканого образу.
Вони жартома назвали цього претензійного денді Юстасом Тіллі.
Так народився «Нью-Йоркер».
Наступні сто років стали історією виживання,
наполегливого протистояння, сміливих змін.
Моментами найбільш впливової журналістики, белетристики й карикатур сторіччя.
За декілька місяців виходить випуск присвячений сторіччю журналу.
Ми повинні знайти щось особливе для обкладинки.
Поки немає обкладинки, невідомо, яким буде характер випуску.
ФРАНСУАЗА МУЛІ ХУДОЖНЯ РЕДАКТОРКА
Розумієте, це не те,
що можна просто наліпити в останню хвилину.
Обкладинка повинна бути актуальною і водночас витвором мистецтва поза часом,
який міг би прикрашати стіну.
Якщо говорити чесно, навіть після тридцяти років роботи,
щотижнева гонитва за ідеалом тривожить мене.
До «Нью-Йоркера» я керувала журналом графіки,
де працювала з андеграундними карикатуристами.
Мені подобається працювати з митцями, у яких є свої погляди,
власні стилі. Історії, не схожі одна на одну, —
це я і намагаюся дати «Нью-Йоркеру».
Девід Ремнік підійшов до мене й сказав,
що на ювілейній обкладинці повинен бути Юстас Тіллі з першої обкладинки.
Я прикусила язика, щоб не вигукнути: «О ні!».
Ось так.
Я розумію цей порив, проте хочу зробити дещо нове,
чого ніколи не робили.
Очевидно, що мені доведеться щось вигадувати.
Побачимо, як буде.
НІК ПАУМГАРТЕН — ШТАТНИЙ АВТОР
«Голос міста» — це початок журналу. Він пробуджує ваш апетит
короткими розповідями.
Маленькі замальовки чи репортажі. Кожна розповідає коротеньку історію.
Я можу ганяти кулі з рок-гуртом, чи зависати з фотографом Джона Белуші.
Зазвичай ці історії самодостатні, але та, над якою я працюю зараз, відкрита.
Гаразд.
Гадаю, ви помітили, що політика останнім часом розділяє людей,
тож я вирішив вийти в місто й усе розвідати.
Ми ніби на риболовлі.
Ніколи не вгадаєш. Ви йдете вулицями й дізнаєтеся,
чим живе місто.
Марк. Приємно.
Навзаєм. Я автор із журналу «Нью-Йоркер».
Добре.
Я із журналу «Нью-Йоркер», ви знаєте такий?
Щойно я починаю шукати людей і цікавинки в Нью-Йорку,
я ніби опиняюся під впливом наркотику.
Усі здаються мені цікавими.
Знаєте, це… Це диво.
Це ваш онук.
-Онук. Маленький… -Він милий.
-Чарівне обличчя. -Так.
Я можу з вами поговорити? Хочете поговорити?
-Ні, вибачте. -Не хочете?
-Ні. Перепрошую. -Точно?
Нумо, поговорімо.
Пітнію від сорому.
Я автор із журналу «Нью-Йоркер».
Я поставлю кілька питань.
Я погано говорю англійською.
Яка ваша рідна мова?
Мандаринська. Я нею не говорю.
Привіт, я Нік.
Привіт.
Я пишу про стрес, який ми переживаємо через політичну ситуацію.
То що скажете?
Як ваш настрій?
Спите ночами?
Та не дуже.
Члени вашої сім'ї по різні боки?
Цікаво, що ви про це запитали. Ми саме обговорювали список гостей
на День Подяки.
Ви стали частиною моєї роботи.
«Як твої справи, Нью-Йорку?
Ми розірвемо себе на частки? Чи продовжимо неідеально жити,
як робили це купу разів?»
Насправді це дуже важко, але…
Думаю, це воно.
На честь сторіччя ми вирішили зняти серію відео.
Ми запросили письменників, художників, мислителів, щоб вони поділилися тим,
що їх пов'язує з «Нью-Йоркером».
Цей стілець із першого офісу. Справжній стілець від офісного стола.
Класно.
Раніше їх робили на віки.
Це один із найзручніших стільців, на яких я сидів.
Нині це втрачене мистецтво.
Тепер не роблять стільців із різьбленням у формі сідниць.
Саме тому він такий зручний. Проте таких більше немає.
Так більше не вміють робити
Скажіть, чи була у вас за ці роки улюблена карикатура, яка глибоко запала в душу?
МОЛЛІ РІНГВОЛД АКТОРКА, ПИСЬМЕННИЦЯ
Усі карикатури Емілі Флейк.
Ось улюблена.
На ній зображено жінку в цирку, яка простягає руки леву на іншому боці.
Після двадцяти моє життя було саме таким.
Кожен хлопець був таким левом.
ЧЕРЕЗ — ЦЕ НАД, А НЕ ПІД, ДУРНЮ!
Із карикатуристів мені подобається Зак Кейнін.
АПАРНА НАНЧЕРЛА
У нього є робота «Сізіф на робочому місці».
Потішно думати про Сізіфа в офісі.
Ймовірно, він ніколи не завершує роботу.
Карикатури в «Нью-Йоркері» завжди ніби трохи розумніші за тебе.
РОННІ ЧЕНҐ АКТОР, КОМІК
Карикатури завжди трішки такі.
СУСІДИ ПОВЕРХОМ ВИЩЕ
Я люблю Роз Част.
Боже, я люблю Роз Част, я так сильно її люблю.
Вона зачіпає за живе.
НАСТУПНА ІСТЕРИКА —О 16:00
Отакої!
«Отакої!» Ви ж теж її почули?
-Погляньте на цю пташку! -Погляньте на цю пташку!
Ось ця маленька пташечка.
Їй подобається «Нью-Йоркер».
Справді.
Він добре жується.
Так. Точно, ці постери. Вони з Ґани.
Так, думаю, це був весільний подарунок.
Це хустина від Чарльза Аддамса.
Для мене ця робота неперевершена.
Ще дитиною я закохалася в його карикатури.
Мене приваблюють страшні й водночас смішні речі.
Уявляєте, як би відреагували зараз?
Щось на кшталт: «Це неприпустимо. Не бачу нічого смішного, це ж опіки.
Мій знайомий попікся олією, що кипіла. Це зовсім не смішно».
Десь із трьох–чотирьох років, я не думала ні про що інше,
окрім малювання.
Цим займаються тільки тоді,
коли справді не можуть робити нічого іншого.
ОСТАННЯ ПРЕЗЕНТАЦІЯ
БОЛЯЧЕ? А Я КАЗАЛА, А ВИ НЕ СЛУХАЛИ ДЗВОНІТЬ 000-000-0Х
ПТАШИНІ ЛАМПИ ПЛЮС
Тут повинна бути людина.
Протягом тижня я записую всі ідеї.
Це лише половина того, що я потім намалюю.
«Мавпа з ударними тарілками, фермер-аматор, ліміт боргу,
"що буде, те буде", моторошна долина, стосунки на трьох».
Я хочу сказати, що це, розумієте, іще напівсирі ідеї.
Саме це я і шукала.
Думаю, переважно я малюю, щоб не почуватися самотньою.
ЧОМУ Я ТУТ?
Не мені одній це видається настільки сумним,
що я ледь можу вилізти з ліжка від таких думок.
Я прокидаюся дуже рано. Випиваю чашку кави,
слухаю подкаст або три.
Вітаємо на подкасті «Хааретц».
Трішки тренуюся, аби не померти.
Мені шістдесят п'ять. Коли вранці я іду тротуаром,
то почуваюся Фредом Астером.
Я одразу стаю щасливим.
Я виріс у Гіллсдейлі, Нью-Джерсі, на іншому боці річки.
У юності я дивився на Нью-Йорк, прагнучи його.
Він був настільки спокусливо близький і водночас далекий.
Його назвали Майклом Джорданом журналістики.
Він розпочав кар'єру у «Вашингтон Пост»,
де згодом працював іноземним кореспондентом у Росії.
Перш ніж стати п'ятим редактором «Нью-Йоркера»,
пулітцерівський лауреат зробив собі ім'я,
створюючи ґрунтовні нариси на різні теми, як-от Папа римський,
Майк Тайсон і Брюс Спрінґстін.
Гаразд, зробімо це. Так. Звичний день —
це планування зустрічей, обговорення ідей, політики.
У репортажі про Мічиган опитування актуальні?
Фінанси, працівники, зустріч із редакторами,
щоб обговорити текст.
І безліч телефонних дзвінків.
То тебе не вивертало о четвертій ранку на Бурбон-стріт?
Спілкування з авторами.
Господи. Що зробив би Гантер Томпсон?
О пів на другу? Я маю тринадцять справ до того.
Між цим усім.
Філ Монтґомері, запис на радіо.
От чорт. Снайдер каже, що він вивчив…
Трішки зависоко.
Радіогодина «Нью-Йоркера». Я жахливо звучу.
У лютому — сота річниця «Нью-Йоркера», тому нам треба багато зробити.
ЩОТИЖНЕВА НАРАДА ЩОДО КАРИКАТУР
Це моя улюблена.
Я справді розсміялася, побачивши її.
Це справді…
-Вона дуже, дуже смішна. -Гаразд.
-Так. -Цю затверджуємо.
У вівторок вранці на моїй робочій пошті близько тисячі
або й півтори тисячі карикатур.
Серед них ми купуємо десять–двадцять.
ЕММА АЛЛЕН — РЕДАКТОРКА КАРИКАТУР
Обрати десять із півтори тисячі.
Девід постійно нагадує, що я не шахтарка, тому не повинна жалітися.
Ця робота справді відключає мозок.
Ви пливете на хвилях задоволення, марення, пригнічення.
Повторіть іще раз із розпростертими руками.
Інколи на середині доводиться зайнятися японською калістенікою.
Три з половиною хвилинки.
Почуваюся краще, відколи припинив дивитися новини.
Йому треба збадьоритись.
Девід обирає до 20 карикатур, з 50–60, які я відібрала.
Я вигадую психологічні стратегії, які допоможуть маніпулювати
мозком Девіда Ремніка.
Я не знаю, чи вони справді працюють, і я б не хотіла, щоб колеги це оцінювали.
Наприклад, першою я кладу карикатуру, яка навряд йому сподобається,
а наступною ту, яку він уподобає.
Що?
Я ніби сама занижую планку, а потім вислуховую його схвалення.
І я така: «Геніально, ти маєш рацію».
«Нарешті ми разом», — каже жінка своєму собаці.
«Я не знала, що ти так управно володієш…».
Господи.
Чекайте, я не розумію.
-Що? Собака вбив батька. -Ось про що воно…
Треба розмістити карикатуру серед часто спустошливих або виснажливих статей.
Без образ.
Але…
Але так і повинно бути. Карикатура повинна вриватися
й дивувати вас, надавати короткий перепочинок і радість.
-Він бачить привидів. -Ця хороша.
«Два літри молока плюс пластівці — дорівнює психопат.
Пластівці плюс молоко — норма».
Насипати…
Порядок дій.
До речі. Погоджуюся.
Так.
-Пластівці завжди перші. -Хто спершу наливає молоко?
Я б розлучилася з Алексом…
Знаєш, хто так робить? Психопати.
Неймовірно мати таку роботу.
1940 РОКИ
За перші двадцять років
«Нью-Йоркер» став успішним гумористичним і художнім журналом,
про який Гарольд Росс, його засновник, завжди мріяв.
З непримітного офісу на Сорок третій вулиці
«Нью-Йоркер» публікував грайливі й іронічні нариси,
ризиковані й пустотливі карикатури.
Проте Друга Світова війна все змінила.
Після бомбардування Хіросіми, влада США заборонила друк будь-яких фото,
на яких цивільні страждали.
Американці майже гадки не мали, що пережили ті люди.
Проте молодий автор, Джон Герсі, вважав, що цю історію варто розповісти.
Я тоді поговорив із Вільямом Шоном, який був другою людиною в «Нью-Йоркері».
І ми обговорили створення статті про Хіросіму.
На той час більшість публікацій були про силу бомби
й про кількість зруйнованих будинків, масштаби знищеної території та інше.
ПРИЛІТ АТОМНОЇ БОМБИ — МІСТО ЗНИКЛО
Тож я поїхав до Японії і почав шукати близько шести людей,
які могли бути наочними свідками тих подій.
Його робота була революційною для журналістики.
Вона не була художнім твором,
але була написана з художньою глибиною і драматичністю.
Гадаю, читачам краще вдається зрозуміти страшні події,
коли вони описані художньо, оскільки тоді вони справді можуть
співпереживати героям.
Герсі переплів історії шістьох людей, які пережили той день.
Серед них були священник, лікар і працівниця заводу.
КОРЕСПОНДЕНТ НА МІСЦІ ХІРОСІМА
«Рівно о восьмій п'ятнадцять ранку пані Тошіко Сасакі,
працівниця відділу кадрів "Іст Ейжан Тін Воркс",
сіла на робоче місце й повернула голову,
щоб поговорити з дівчиною за сусіднім столом.
Жодних звуків літаків, ранок був тихий.
Приміщення було прохолодне й приємне.
Раптом яскраве світло розітнуло небо».
Стаття вийшла довгою — тридцять тисяч слів.
Незвичним було те, що Росс і Шон вирішили присвятити
цілий випуск одній історії.
Жодних карикатур, художніх творів чи дотепних нарисів.
Наклад розкупили за кілька годин.
Ейнштейн змовив тисячу примірників, щоб надіслати провідним ученим.
Статтю зачитували по радіо в Америці й по всьому світу, без перерв на рекламу.
«ХІРОСІМА» ДЖОНА ГЕРСІ
«Рівно о восьмій п'ятнадцять ранку, шостого серпня сорок п'ятого року…»
«Рівно о восьмій п'ятнадцять, шостого серпня сорок п'ятого…»
«Сто тисяч людей було вбито атомною бомбою».
«Вони дивуються, чому вижили…»
«…коли так багато загинуло».
Гарольд Росс, який нечасто хвалив авторів, сказав Герсі:
«Люди, які назвали "Хіросіму" історією року, недооцінили її.
Це безперечно найкраща журналістська історія мого часу,
а може, і всіх часів».
ЩИРО Г.В. РОСС
НІ ХІРОСІМІ НІ ВІЙНІ
Історія Герсі радикально вплинула на ставлення людей до ядерної зброї.
А «Нью-Йоркер», легкий гумористичний журнал про розваги,
почали сприймати на світовій арені як серйозне журналістське видання.
МРІЙТЕ ЗНОВУ!
МЕДІСОН-СКВЕР-ГАРДЕН, 7 ЖОВТНЯ 2024 РОКУ
Є щось цікаве в тому, що історія твориться буквально
у вас на задньому дворі, люблю таке.
Мене завжди цікавило, чому люди вірять у те, що вірять. Завжди.
Не знаю, чи «подобається» це правильне слово,
але мене захоплюють зустрічі з людьми, з якими я маю мало спільного.
Я знаю, що він переможе. Він уже двічі перемагав.
Чи отримає посаду? Це вже інша історія.
Я вирушив у дорогу, щоб побачити шоу Такера Карлсона.
Я поїхав до Будапешта на конференцію консервативних сил.
У південній Каліфорнії, я спілкувався з альтернативно-правими авторами мемів.
Я думаю, що моя задача в тому,
щоб отримати найкращий варіант їхньої історії.
ЕНДРЮ МАРАНЦ — ШТАТНИЙ АВТОР
Добре.
Ви займаєтеся цим із 2016-го?
Ні.
Для більшості людей «Нью-Йоркер» асоціюється із чимось чванливим.
Така своєрідна розвага для снобів.
У «Нью-Йоркері» є правила друку, які вказують,
що слід ставити наголос при написанні слова «елі́та».
Знаєте, я часто опиняюся поряд із людьми, які кажуть мені щось на кшталт:
«Срані представники елітаризму, ви геть нічого не знаєте про цю країну».
І я цитую ці слова в статті, проте над словом «елітаризм»
я ставлю наголос.
Гадаю, ми підтверджуємо те, що про нас кажуть.
ЗРОБІМО АМЕРИКУ ВЕЛИКОЮ ЗНОВУ!
Думаю, що люди, які насправді щиро терпіти не можуть Трампа,
не розуміють веселощів, спільноти, товариства.
Вони неначе йдуть на концерт гурту «Фіш».
Ви готові сьогодні творити історію і довести лібералів до сліз?
Я зовсім не хочу втратити бачення й розуміння того,
як потужно політика впливає на сприйняття людей.
США!
Почасти моя мета полягає в тому, щоб створити для читачів портал,
допомогти їм відчути себе на акції підтримки Трампа.
В ідеалі можна вийти за ці межі й не просто описати перебування там,
а й пояснити значення.
Важко розповідати про акцію на Медісон-Сквер-Ґарден
через ряд нацистських акцій, які там відбулися в тридцять дев'ятому.
Для репортера це справжнє випробовування —
перебувати в кімнаті із сотнями тисяч людей, які насолоджуються шоу.
Якщо згадати про акцію нацистів, то хіба я називаю присутніх нацистами?
Я не бачу тут сраних нацистів.
Якщо я не напишу про нацизм, чи означатиме це,
що я закриваю очі на такий важливий контекст?
«У 1939-му 20 лютого Німецько-американський союз,
пронацистське товариство, розташоване в Нью-Йорку,
провело акцію в Медісон-Сквер-Ґарден.
Вони подали це як масову демонстрацію американізму.
Задня частина сцени була прикрашена американськими стягами
й величезним портретом Джорджа Вашингтона.
Акція підтримки Трампа 2024-го не була копією акції 1939-го.
Історія не повторюється.
Проте коли прихильник нативізму розповідає про ворога серед нас і іноземців,
які псують кров нашої країни, було б дивно не провести паралель».
Для нашої сім'ї це було важливо. У нас було небагато грошей,
але ми виписували «Нью-Йоркер».
Гадаю, я вперше почув про «Нью-Йоркер» у шоу Сайнфелда.
НЕЙТ БАРГАЦЕ
У них був чудовий епізод, у якому Елейн не розуміла підпис карикатури.
Карикатура в «Нью-Йоркері».
Я не розумію.
-Я також. -Але ти крутишся у сфері гумору.
Я виріс у Нью-Джерсі й завжди мрійливо дивився…
ДЖЕССІ АЙЗЕНБЕРГ РЕЖИСЕР
…на все, пов'язане з Нью-Йорком.
Я вперше почув про «Нью-Йоркер» і зрозумів його важливість
з епізоду анімаційного серіалу «Критик».
Ви купка медійних шакалів, які риються в брудній білизні.
Ненавиджу вас усіх! Окрім чудових людей із «Нью-Йоркера».
Браво, місіс Ес.
«Браво, місіс Ес».
Пам'ятаю, як я тоді усвідомив: «О, це "Нью-Йоркер". Це важливо».
Я не знаю, звідки дізнався про нього, він ніби завжди був зі мною.
Це наче питати: «Коли ви дізналися про Статую свободи?»
Чуваче, деякі із цих платівок
викликають сильну ностальгію, але не ті, про які ви говорите. Ось ця!
Я дурів від джапанойзу в школі.
Тепер його важко знайти.
На одному перформансі зібрали гнучкі платівки й спалили всі на пляжі.
Я розпочав кар'єру музичного критика.
Але у 2008-му, коли я приєднався до «Нью-Йоркера», я не мав свого фаху.
Сказали щось типу: «Гадаємо, ти зможеш написати щось хороше».
КЕЛЕФА САННЕ — ШТАТНИЙ АВТОР
Пам'ятаю перший понеділок, як я прийшов до офісу,
який тоді був на Таймс-сквер.
Я сів і подумав: «Дідько, а тепер що?»
Моя робота — бути цікавим.
Одне із задоволень від роботи для «Нью-Йоркера» полягає в тому,
що ти повинен зацікавлювати читачів, готових подорожувати з тобою.
АВТОР КАЛЕФА САННЕ
Історія може бути про що завгодно.
Але ти обіцяєш читачу, що буде цікаво, що це варто читати.
Сьогодні я робитиму те, що часто роблю. Вивчатиму музику.
У «Нью-Йоркері» я пишу про науку, медицину й охорону здоров'я.
МАРСІАНСЬКЕ ТОВАРИСТВО
Сьогодні я працюю в Юті над історією про космічну медицину.
Усе більше людей літає в космос, та чи знаємо ми,
що відбувається з їхніми тілами?
Ремені повинні добре тримати.
Я шукаю, як продемонструвати деякі з проблем, які виникають у космосі.
Я люблю перетворювати складні історії
на щось привабливе для читача,
щоб їхнє знайомство з певними речами стало майже випадковим.
У піску багато вологи, тому схоже, що він ніби потріскався.
ТЕАТР ГРАМЕРСІ — ДІЛАН МАРЛОУ
Привіт!
Думаю, самобутність «Нью-Йоркера» — у можливості показати людині інший світ
і розповісти про нього.
Для мене все почалося в мої чотирнадцять, коли я обожнював панк-рок.
Сама думка, що є ніби приховані двері, де є шлях до зовсім іншого світу,
де люди займаються чимось своїм. Це відчуття п'янить мене.
Агов, ви готові запалювати, бляха?
Мені завжди подобалося, що «Нью-Йоркер» мав вишукану репутацію,
що це витончений журнал.
Оскільки саме так мені цікавіше писати в ньому про Джей-Зі, бокс чи кантрі.
І все буде оформлене фірмовим шрифтом.
Частина мети — це зрозуміти, як утримати цю вишуканість і не перетворити журнал
на щось старомодне.
«Панк навчив мене любити музику, навчивши також ненавидіти її.
Показав, що музика може розділяти, викликати любов чи ненависть.
Або бажання відділити одне від іншого».
Я завжди хотів писати для «Нью-Йоркера».
-Це бургер із чорних бобів. -Так.
Мене приваблює можливість ділитися своїми ідеями,
які можуть змінити чийсь погляд на проблему.
Це справді круто.
Тут у нас кінза, кріп, петрушка.
Моє головна діяльність — це робота лікаря.
Під час пандемії я працював терапевтом у Нью-Йорку,
і тоді написав серію статей про це.
ЯК РОЗВИВАТИМЕТЬСЯ КОРОНАВІРУС?
Відколи пандемія пішла на спад, я зміг почати писати про інші речі.
«Морозний вітер завивав, поки ми їхали нерівною місцевістю.
Я примружився, уявляючи широкі простори
недоторканої землі, яку знайдуть перші люди на Марсі».
Гадаю, що майже всі, хто працює з «Нью-Йоркером» трішки одержимі,
і мене ця одержимість привабила.
ДВАНАДЦЯТЬ ТИЖНІВ ДО ЮВІЛЕЙНОГО ВИПУСКУ
Останні сорок років я, мабуть, щодня дивлюся фільм.
З одного боку це легко. Критика доволі банальна.
Ви дивитеся фільм і пишете про нього.
РІЧАРД БРОДІ — КІНОКРИТИК
Та я ніколи не знаю, що саме напишу.
Щойно фільм починається, я гадки не маю, де я.
Фільм цілком заволодіває мною, ніби навколо нікого не існує.
І мене не існує протягом перегляду.
Що це за місце, що я…
Мене не пускають до нього.
Поки дивлюся фільм, я завзято записую думки.
Записувати не важко, важко розібрати те, що нотував у темряві.
Коли фільм завершується, я не маю жодного бажання
спілкуватися з людьми.
Я тікаю з театру, натягнувши пальто до вух,
щоб не розмовляти з іншими критиками.
Я хочу втримати побачене в собі, не думати про це.
Хочу, щоб ця картина вплинула на мене.
Кажуть, якщо пити три чашки кави в день, життя стане на десять років довшим.
Здається, я на межі безсмертя, якщо зважати на кількість кави, яку п'ю.
Без кави нічого не відбувається.
Було б добре, якби я не мусив писати
й негативні відгуки.
Я завжди розумію, що саме люди — творці всього.
На створення фільму йде два роки. Дві години на перегляд,
дві хвилини на знищення, а у твіттері — дві секунди.
Тому я відчуваю необхідність поважати інших.
«Основа відгуку — це емоція, коливання душі.
Критики повинні серйозно сприймати мистецтво, а не себе».
Мені багато що сподобалося. Але майже зовсім схоже
на ще десять історій.
-Так, я не певен. -Я про описані події.
Я схиляюся до «подобається».
За рік ми отримуємо від семи до десяти тисяч заявок,
ДЕБОРА ТРЕЙСМАН
а друкуємо тільки п'ятдесят.
Їх надсилають агенти, видавництва, автори також надсилають напряму.
Звідусіль шлють.
Вочевидь, знайти мою електронну адресу не дуже важко.
Це рідкість, що журнали, навіть дещо схожі на наш, друкують художні твори.
Я прекрасно розумію,
що частина наших читачів і передплатників зовсім не цікавляться цим. Я це розумію.
Хай так. Але я також знаю, що частина з них цікавиться
художньою частиною найбільше.
Десь півтора року тому Девід Ремнік підійшов до мене й сказав:
«На соту річницю можна випустити художню антологію».
Короткі історії. Які б ви обрали?
За все існування «Нью-Йоркера» було надруковано понад 13 000 історій.
У цій книзі їх сімдесят вісім.
І Бі Вайт, Дороті Паркер…
-Джон Апдайк, Філіп Рот… -Джей Ді Селінджер, Джамайка Кінкейд.
Список довжелезний, я можу зачитати імена, і ви зовсім на них не реагуватимете.
Девід Фостер…
-Ширлі Джексон… -Юдора Велті…
-Джон Чівер… -Джумпа Лахірі…
-Владімір Набоков… -Зеді Сміт…
-Сол Беллоу… -Харукі Муракамі…
-Енні Пру… -Хунот Діаз…
Джордж Сондерс.
Та, звісно, письменниця, чию роботу
ми надрукуємо в ювілейному випуску, — це Чімаманда Нґозі Адічі.
«Я завжди хотіла, щоб мене знали. Щоб мене справді знала інша людина».
На честь святкування сторічного ювілею,
вони надрукують частину з мого нового роману «Рахівниця Мрій».
«Під час локдауну я почала пересіювати своє життя й давати імена речам,
які були неназваними».
Художня література — це найвища форма мистецтва.
ЧІМАМАНЛА НҐОЗІ АДІЧІ — АВТОРКА
Я не упереджена, що ви.
Література дозволяє нам побачити інші погляди.
Це ніби уявний стрибок у чийсь досвід.
Знаєте, інколи здається,
що наш світ дуже апокаліптичний.
І я вважаю, що література — це маленький промінь надії.
Створення літератури — це сенс мого життя. Те, що надає моєму життю значення.
Завдяки їй я тут.
Коли я приїхала до Америки, я досить швидко зрозуміла,
що публікація в «Нью-Йоркері» — це дуже серйозно.
Адже, розумієте, «Нью-Йоркер» — це «Нью-Йоркер».
І сам «Нью-Йоркер» це усвідомлює.
Люди звинувачують «Нью-Йоркер» в елітарності.
Якщо ви називаєте речі «елітарними», це може мати відтінок антиінтелектуалізму,
який швидко шириться країною і згубно впливає на неї та на нас.
Але про що йдеться? Журнал «елітарний» і не повинен
писати про мистецтво, літературу, політику,
не повинен охоплювати всі спектри?
Якщо це елітарність, то нам потрібно цього більше. Іще більше.
КОЛИШНІЙ ОФІС «НЬЮ-ЙОРКЕРА», 1987 РІК
Привіт, Брюсе.
Я працюю тут 46 років.
БРЮС ДІОНЕС
Довгий шлях, але недостатньо довгий.
Що ти тут робиш?
Якщо зникає світло, не працюють кондиціонери —
до справи беруся я.
Якщо комусь потрібен аркуш паперу чи принтер — це моя робота.
Якщо треба полагодити комп'ютер, я це роблю.
А це я.
Ось тут, з довгим чорним волоссям.
Перший офіс був у будинку 25, на Західній Сорок третій.
За атмосферою здавалося, ніби ми опинилися в п'ятдесятих.
В офісі сиділа група старих джентльменів.
Вікна були замутнені сигаретним димом.
Коли хтось сідав на диван, з нього вилітала пилюка.
Коли ми вперше переїжджали,
то пішли до підвалу й знайшли там старі папери й матеріали, застарілі докази,
давні історії з правками.
Неначе
світ забув про авторів тих робіт, але докази лишилися.
Я почав збирати покинуті матеріали, які вважав важливими.
Я не збираю все підряд. Я вирішив залишити дещо,
адже це було частиною історії.
Перша лічильна машина «Нью-Йоркера». Фактично «Б'юїк».
Це перші видання авторів «Нью-Йоркера».
Порожні місця — для малюнків, які ви побачите на сторінках.
Роботи, які створювали художники. Рівень деталізації і вдумливості —
просто неймовірний.
Гаразд.
Я працював із чотирма з п'яти редакторів «Нью-Йоркера».
Але я не працював із Россом.
1950 РОКИ
Після Другої світової війни «Нью-Йоркер» вступив до нової ери.
Його завзятий засновник, Гарольд Росс,
помер від раку легень після 26 років керівництва.
До штурвала став його заступник, Вільям Шон.
Не зважаючи на свою сором'язливість, Шон був безстрашним редактором.
Деякі працівники називали його «Залізною Мишею».
Журнал почав публікувати суперечливі історії,
які протистояли людям при владі.
Одного дня 1958 року,
Шон отримав пропозицію від лауреатки багатьох нагород, біологині Рейчел Карсон.
Вона хотіла зрозуміти, чому тисячі птахів померли
після розпилення інсектициду ДДТ.
На той час ДДТ безладно використовували
для городів, галявин і навіть у помешканнях.
«ДДТ КОРИСНИЙ!»
Його виробники стверджували, що він безпечний…
Проте Карсон прагнула розслідування.
За підтримки Шона вона розпочала польові дослідження,
опитувала експертів й глибоко занурювалася в науку.
Але Карсон таїла від світу таємницю.
Вона помирала від раку грудей.
Вона інколи сиділа в кріслі колісному через численні операції і лікування.
Однак продовжувала працювати.
Нарешті, за чотири роки, вона надала Шону чернетку.
«МОВЧАЗНА ВЕСНА» — РОЗДІЛ 1
Публікація прози Карсон, під назвою «Мовчазна весна»,
перетворила науку на літературу.
Вона писала: «Цієї весни просто величезну
частину Сполучених Штатів, птахи не вшанували своїм поверненням.
Вранішні години, які колись були сповнені співу птахів,
тепер незвично тихі».
Цей доробок видали як книгу, яка стала бестселером
і розпалила національні дебати про небезпеку хімікатів
для людей і тварин.
Чи розслідуватиме цю справу Департамент аграрної політики?
Так, вони вже цим займаються.
Насамперед через книгу міс Карсон, але вони працюють.
Проте робота також викликала невдоволення.
На Карсон напали впливові хімічні компанії.
Основні твердження в книзі «Мовчазна весна» місіс Рейчел Карсон —
не більше, аніж перекручені факти.
Карсон, яка на той час була вимушена носити перуку й ледь пересувалася,
захищала свою роботу перед Конгресом і пресою.
Поки ми не почнемо краще контролювати ці хімікати, ми, безперечно,
рухаємося в бік катастрофи.
Деякі компанії погрожували засудити «Нью-Йоркер».
Проте Шон відмовився відступати.
Карсон померла менш ніж за два роки після публікації книги.
Вона не змогла побачити,
як її робота призвела до появи Закону про чисте повітря й Закону про чисту воду
та стала початком зародження руху за екологію.
РЯТУЙМО ЗЕМЛЮ
Багато років по тому Шон висловив філософію
журналу дуже просто:
Ми пишемо те, що думаємо.
Ми справді в це віримо.
Якщо ми в це віримо, ми повинні про це казати.
ГОЛОСУЙ
НІЧ ВИБОРІВ, 5 ЛИСТОПАДА 2024 РОКУ
Слухай, Валері, перешлеш нам інформацію про кампанію Гарріс,
про Пуерто-Риканську явку?
-Так, зараз перекину в слек. -Гаразд. Дякую.
Не хотіла турбувати…
Добре!
Час поїти людей.
-Привіт. -Як там усе?
Нормально.
У Дірборні важко знайти пиво, проте тут вдосталь кальянів, тому…
Будь ласка, ти можеш так рано не напиватися?
Я кажу гіпотетично.
Добре. Розповідай, що там кажуть?
Ніхто не знає, ніхто нічого не знає.
Ми серйозно підготовлені. У нас є блог і багато людей по всій країні.
Але ми не знаємо, як повернеться історія.
Ми не знаємо, що станеться. Принаймні поки що.
Якщо вона переможе, у нас є обкладинка від Кадіра Нельсона.
На її жакеті намальовані обличчя Обами, Ширлі Чисголм, Мартіна Лютера Кінга,
Турґуда Маршалла, Фредеріка Даґласа. Усі постаті,
які були важливою частиною історії.
Якщо говорити про Трампа, ситуація інша.
На цій Трампа інавгурує Галк Гоґан.
Ось
неймовірно радісний нарис.
Ілон Маск, який влітає в Овальний кабінет.
Іще одна.
«Приймайте по одній пігулці щодня протягом чотирьох років».
Кількість голосів виборців на цю годину.
Дональд Трамп має дев'яносто голосів виборців.
У Камали Гарріс двадцять сім голосів.
Флорида не пройде, ми це розуміємо?
Він попереду.
Станеться диво, якщо вона зможе перемогти
з такими результатами. Їй справді має пощастити.
ГОЛОСУВАННЯ ЗАВЕРШЕНО
За прогнозами, Трамп переможе в Мічигані.
Новини прогнозують, що Трамп здобуде перемогу у Вісконсині.
Трамп переможе в Пенсильванії.
Працюймо із цим. Дякую.
Це не те, чого я очікувала від цієї ночі. Але він обрав оцю.
У таке важко повірити, але ми не можемо змінити реальність,
ми лише показуємо її.
…Кароліна. Демографічно вони схожі, можна навіть сказати…
«Після того, як десятки мільйонів американців,
які боялися повернення Трампа, вийдуть із темряви смутку,
настане час замислитися, що робити.
Одна з найбільших загроз авторитарної влади в тому,
що лідер намагається позбавити людей їхньої сили.
Настає зневіра».
Я переживаю, що люди вдруге почуваються переможеними.
Не думаю, що хтось на схожій роботі, та й будь-який громадянин,
зможуть просто змиритися.
Відчай — це непростимий гріх. Тому ні. Ні.
Це не…
Це неприпустимо.
Ми дивитимемося, як у кабінеті вступатиме
на пост президент, який намагатиметься перезапустити світ.
ДЖОН ЛІ АНДЕРСОН — ШТАТНИЙ АВТОР
Усе інше здається…
таким неважливим.
І це дуже сильно вплине на події в інших країнах. Дуже.
Так.
Джоне Лі.
-Як ти, друже? Супер. -А ти?
-Давно не бачилися. -Так.
Я не читав про Південну Америку, але прочитаю, так?
Так-так. У нас є чернетка, я дещо додаю.
Це Мілей.
-Так. -Божевільний.
Як він поводився?
За останні двадцять шість років, які я провів із «Нью-Йоркером»,
я був одним із «людей війни».
Я на власні очі бачив різні конфлікти. Я про Афганістан, Ірак, Лівію, Сирію.
Мій батько працював у дипломатичній сфері. Я ріс у дев'яти країнах,
багато з яких були нестабільними.
ДЖОН ЛІ АНДЕРСОН
Так я і став журналістом — я хотів проживати історію свого часу.
ОПІУМНА ВІЙНА В ТАЛІБАНІ
КОРОЛЬ КОРОЛІВ
Що хочеш зробити наступним? Розумієш, я мушу сказати тобі, що ми всі…
Шоковані.
Ми повинні розповідати про світ, розумно обрати точки фокуса.
Тому скажи мені, що…
Якщо порівнювати з «Нью-Йорк таймс», у «Нью-Йоркера» крихітний бюджет і штат.
Але Девід переконаний, що його репортери повинні бути
на місці подій і бачити історію на власні очі.
ДАМАСК, СИРІЯ
Диктатор Башар аль-Асад сьогодні втік із Сирії. Повстанці зайшли в Дамаск,
завершуючи п'ятдесят чотири роки правління його сім'ї.
ТУРЕЧЧИНА — ІРАК — ХОМС
«За два дні після втечі зі свого палацу деспота Башара аль-Асада,
я прилетів до Дамаска, щоб стати свідком початку глибинної розплати.
Тривала кампанія внутрішньої жорстокості раптом змінилися на непевний,
сюрреалістичний мир».
Коли я пишу про щось, то намагаюся сповна відчути історію
і донести її до читача.
Ось як я люблю працювати.
Ассаляму алейкум.
«Якось по обіді я відвідав одну з найвідоміших в'язниць Асада в Дамаску».
Я скучив, кохана.
«Ми зустріли молодого чоловіка,
який провів п'ятнадцять місяців у в'язниці для розвідників.
Він показав нам одне з жахіть, яке йому довелося пережити.
Охоронці навіть не намагалися приховати свої знущання.
Я знайшов купу фотографій полонених, які були зроблені після допитів.
Для багатьох, імовірно, це стало останнім фото перед смертю».
Якщо ви серйозно налаштовані, суспільство неважко розколоти.
ВІСІМ ТИЖНІВ ДО ЮВІЛЕЙНОГО ВИПУСКУ
Як тобі така ідея? Сто художників намалюють число сто у власному стилі.
Чи ти обереш класичного Юстаса? Може, так буде краще.
Мушу сказати, мені подобається цей розвиток.
-Так. -Юстас від колиски до могили.
Якщо хочете зрозуміти «Нью-Йоркер», ви повинні усвідомлювати,
що це певного роду зіткнення між минулим і сьогоденням.
Журнал описує події сьогодення,
та візуально він не сильно змінився з 1925-го.
НІКОЛАС БЛЕХМАН
Пам'ятаю, коли я тільки прийшов, то запропонував невирівняні цифри.
Що значать «невирівняні цифри»?
Якщо, наприклад, друкувати число «1926»,
дев'ятка буде трохи опущена. Це додає числам елегантного вигляду.
Проте я кілька тижнів мусив переконувати керівництво, що ця зміна буде на краще.
-Погляньте. -Ти ба!
Ти вже багато бачив, тому почни з початку.
Журнал має інструкції щодо всіх можливих речей.
Коли і як використовувати дієрезис, як використовувати коми.
А також наші незвичні написання слів.
Сідайте.
Наближається сота річниця, і мені здалося гарною ідеєю обговорити
певні моменти, які причепилися неначе вусоногі до корабля. Розумієте?
Що стало певною традицією, яку ми прийняли,
яку, можливо, варто повторно обговорити?
-Написання слова «підлітки». -Так.
Так, дефіс у слові.
Написання чисел словами.
-Писати «Інтернет» з великої літери. -Так.
Ми вирізняємося, маємо застарілий вигляд.
Є дещо, що я чую вже десятиліттями.
«Я боюся, що не зможу писати у своєму стилі».
У мене були такі ситуації, але то просто погані автори.
Це опинилося на першій шпальті «Нью-Йорк таймс»,
вони не стрималися.
Не розумію, чому про це написали. Можливо, тоді не було новин.
Як на мене, «Нью-Йоркер» — це досі щось таке, що надихає,
недоступна інституція.
НЕВДАЛЕ РЕЗЮМЕ АПАРНА НАНЧЕРЛА
Не зважаючи на публікації в журналі, я завжди думаю: «Мене обрали? Дякую».
Коли ви вперше бачите своє прізвище, надруковане фірмовим шрифтом,
ваше его розростається.
Я можу сказати, що це мене схвилювало більше,
аніж, наприклад…
Можливий OSCAR®.
Я ще не отримувала OSCAR®, можливо, я повернуся до цієї розмови.
Для мене неймовірна честь бути частиною журналу.
Саме ці автори
йдуть в авангарді літературної і культурної думки.
Я просто сміюся, тому що не можу повірити, що я написав про Марва Альберта,
спортивного коментатора.
Це стало моєю першою роботою в «Нью-Йоркері».
Неначе моє бажання виконали благодійники.
Сказали: «Ми надрукуємо». Здавалося, що я смертельно хворий,
а мені нічого не кажуть.
Щонеділі в мене урок гри на гітарі.
Я роблю це просто жахливо, але мені байдуже.
Для мене це втеча. Я нічого не пишу, не читаю, не редагую.
Це мій відпочинок.
«МОЖЕ, ЦЕ ЗНАК — ПОРА ЩОСЬ РОБИТИ»
Мій батько був стоматологом, мав маленький кабінет у Нью-Джерсі,
але він захворів після п'ятдесяти років. Йому діагностували хворобу Паркінсона,
і він не зміг продовжити працювати. А моя мати, Барбара,
захворіла на розсіяний склероз іще молодою.
Досить рано в мене з'явилося двоє батьків з інвалідністю.
Я сумую за ними. Так. Я люблю це фото.
Мені водночас і неймовірно щастило, і зовсім не таланило.
Гадаю, така людська природа: усе залежить від удачі.
«ТРИМАЮЧИ НОТУ» — ДЕВІД РЕМНІК
Якщо говорити про роботу, боги були щедрі. Але мої батьки були людьми з інвалідністю…
Моя молодша донька
має сильно виражену форму аутизму…
І все це формує людину, яка сидить перед вами.
Як це впливає на моє сприйняття «Нью-Йоркера»?
Гадаю, це очевидно: це сформувало мій характер.
Я хочу, щоб «Нью-Йоркер» мав у собі ці риси.
Хочу, щоб він був великим.
І людяним.
1960 РОКИ
Приблизно за сорок років після заснування, журнал публікував різні ідеї.
Але він ігнорував понад мільйон життів ньюйоркців,
які жили поруч із відомими авторами й редакторами журналу.
У журналі опублікували кілька творів Ленгстона Г'юза й одну історію Енн Пітрі.
Але темношкірі з'являлися на сторінках журналу переважно в ролі слуг,
портьє і персонажів інших расистських карикатур.
У 1961-му рух за громадянські права набирав обертів.
Вільям Шон, редактор «Нью-Йоркера», попросив юного романіста,
Джеймса Болдвіна написати щось для журналу.
Уся республіка вчить зневажати себе.
Болдвін надав один із найвпливовіших нарисів на тему расових питань.
Робота була пронизливою і безкомпромісно чесною.
ЛИСТ ІЗ РАЙОНУ МОГО РОЗУМУ
Він писав: «У чотирнадцять років мені вперше стало страшно.
Страшно від зла всередині мене й зла довкола».
В нарисі йшлося про його зустріч із Елайджою Мухаммедом —
лідером «Нації Ісламу».
Білі люди.
Але їхнє справжнє ім'я — диявол.
Болдвін розбирався в сплутаному коловороті злості, гордості й болю, які він відчув
як темношкірий. Він написав про це, знаючи, що більшість читачів білі.
Він писав: «Не можна применшити жорстокість,
з якою ставляться до темношкірих у цій країні,
хай як ці слова не подобаються білим».
ВІТАЄМО
Реакція була вибуховою, і посипалися хвалебні листи.
Один з авторів був невдоволений,
оскільки нарис надрукували біля реклами віскі з Вірджинії,
яка прямо ілюструвала расизм.
Стаття Болдвіна стала основою його класичної книги
«Наступного разу — вогонь».
БОРОТЬБА ТЕМНОШКІРИХ ЗА РІВНІСТЬ
Це зробило його помітним у країні й голосом боротьби
за расову справедливість.
«Коли мені було чотирнадцять, двадцять два роки тому,
мені дали другу збірку есеїв Болдвіна — "Ніхто не знає мого імені".
На суперобкладинці було фото Болдвіна,
який стояв у білій футболці на купі каміння на пустирі».
НІХТО НЕ ЗНАЄ МОГО ІМЕНІ
«Я не бачив зображення такого ж чорного хлопця, як я.
Болдвін міг запросто вписатися в район, де я ріс.
Я насправді почав удавати, що на фотографії не Болдвін, а я.
І що наповнення книги, це те життя, якого я прагнув».
Я вперше дізнався про «Нью-Йоркер» від одного зі своїх наставників, гея,
який підписав мене.
ГІЛТОН АЛЬС ШТАТНИЙ АВТОР
Саме на це я і чекав.
Переплетіння думок не тільки про місто, яке я любив, а й про світ,
який був мені невідомим. Я не міг відірватися.
Це було справді моїм. Значущим для мене.
Але…
Діти переживають такі емоції тільки раз.
ЇЇ АМЕРИКАНСЬКЕ ЖИТТЯ
Побачити власне ім'я в «Нью-Йоркері» — це диво,
бо ти раптом стаєш схожим на всіх авторів, яких ти так любиш.
Я був на гачку.
Я відвідую дві, можливо, три художні виставки на тиждень.
Це Бауері.
Мені подобаються ці…
Маленькі зображення дітей.
Найбільше в мистецтві і його створенні я люблю свободу духу й несподіваність.
Оскільки це вимагає оптимізму:
не зважаючи на всі події і катастрофи,
людський дух продовжуватиме жити.
Краса — вона всюди в місті.
Якщо звертати увагу й шукати її.
ХУДОЖНЯ ВИСТАВКА НА ЧЕСТЬ 100 РІЧНИЦІ
Гарна робота Сампе. Вона підписана.
На честь святкування сторіччя журналу
ми влаштовуємо показ понад ста
оригінальних обкладинок журналу…
Щоб показати, як митці зображають те,
що відбувається довкола.
Обкладинки повинні передавати актуальні події.
Це Кадір Нельсон, робота олією.
Він створив її під час ковіду.
Найкращі роботи стають відправною точкою для вас, читачів.
Це сталося з випуском одинадцятого вересня.
Я тоді була разом із чоловіком, ми їхали голосувати.
Щойно ми вийшли, то побачили, як навколо нас бігли люди,
припорошені білим попелом.
А потім ми на власні очі побачили, як упала друга вежа.
Асистент сказав мені: «Франсуазо, телефонують з офісу.
Девід Ремнік хоче обговорити з тобою нову обкладинку».
Я говорила з іншою мамою і сказала їй,
що мені треба піти на роботу й обрати обкладинку для журналу.
Еліз, моя подруга, також мати, відреагувала такими словами:
«Обкладинку?
Обкладинку для журналу? Я скажу тобі, що робити. Нічого не робити.
Жодних обкладинок».
Це відгукнулося в мені.
Я одружена з художником, Артом Спіґельманом.
Він сказав, що ми повинні зробити обкладинку чорним по чорному.
Чорні вежі на чорному тлі.
Я приїхала на роботу, сіла за комп'ютер,
намалювала й зрозуміла, що це воно.
Показати величезну втрату, указавши на відсутність.
ЧОТИРИ ТИЖНІ ДО ЮВІЛЕЙНОГО ВИПУСКУ
Мені здається, що ми вигадали дещо хороше
для ювілейної обкладинки.
Насправді я зможу показати її тільки за допомогою чернеток. Тому…
Ось чому я відчуваю гумовий клей.
-Саме так. Я знаю, ти сказав мені, що… -Діти в школі, де я вчився, нюхали його.
Я пропоную тобі…
Так. Точно не нюхати клей.
Ми надрукуємо класичного Юстаса ззовні.
І далі в нас будуть його варіації. Різні варіанти.
Безперечно, це буде складніше для виробництва, але…
Це не моя проблема, а ваша.
-Саме так. -Гаразд. Зробімо це.
-Ура! -Я думаю, це… Чому ти так…
Чудово! Гарний план.
Гарна ідея.
-Хіба не класно? -Так, я такого не очікував.
МОНТЕСІТО, КАЛІФОРНІЯ
Дехто вважає журналістику про зірок несерйозною.
Адже ми не про війни пишемо.
Та на мою думку, виникнення культури, міфи, які ми створюємо про себе, те…
РЕЙЧЕЛ САЙМ — ШТАТНА АВТОРКА
…як митці прагнуть досягнути бажаного…
Такі історії універсальні й цікаві для мене. Я люблю зазирати якнайглибше.
Гаразд.
Дехто вважає, що «Нью-Йоркер» вигадав слово «профайл»,
що вони вигадали цю характерну манеру оповідання.
Зустріч сам на сам із журналістом і створення мінідокументалки про зустріч
на сторінках.
Пам'ятаю, Девід написав мені: «Що скажеш про Керол Бернетт?»
Існує тільки одна відповідь: «Так», — і знак оклику.
Безперечно, вона одна з найсмішніших жінок у цьому світі.
Прошу вітати невгамовну Керол Бернетт.
Керол Бернетт — справжня ікона.
Ви дотепна. Що ви робите, коли хочете розпустити волосся?
Якщо воно ваше.
Я знімаю його.
Мене цікавлять жінки у сфері гумору, у сфері розваг.
Жінки, які прокладають шлях, де його ще немає. Керол якраз така.
Рада зустрічі.
І я також.
Керол, я вмикаю.
-Я записую вас. -Гаразд.
Добре.
Ми в «Лакіс».
-Так. -Як часто ви тут буваєте?
Раз на тиждень.
При написанні профайлу ти намагаєшся прочитати всі інтерв'ю,
які людина давала.
Інколи читаєш її мемуари. І ти помічаєш,
що певні анекдоти й цитати людина повторювала сотні тисяч разів.
Я завжди намагаюся поставити запитання, про те,
що люди повторюють.
Так, щоб спробувати витягнути людей з їхньої зони комфорту.
-Ви колись зверталися до психоаналітика? -Ні.
Тільки коли моя донька вживала наркотики.
Так.
Ніколи не знаєш, чи їм сподобається.
Мої наставники завжди казали: «Якщо думаєш, що людині сподобається,
ти щось робиш не так».
Ти сподіваєшся, що вони вважатимуть це влучним.
Я жінка…
Я не могла бути Джекі Ґлісоном чи Сідом Сізаром.
Люди сказали б: «Це не те. Виправ».
Я казала: «Ви можете мені допомогти? Бо я щось роблю не так».
-Хитрість. -Тільки так вони не називали мене сукою.
Що найгірше сталося б, якби вас назвали сукою? Що б тоді…
Ну, я не хотіла такої репутації.
Треба чути, що вони мають на увазі.
Що вони намагаються висловити. Про що думають. Що їх цікавить.
Ваша мама була з вами дотепною, розумною?
Вона була дуже розумною, дуже дотепною і дуже сумною.
У неї було так багато мрій,
і жодна з них не здійснилася.
Безперечно, написання роботи — це найскладніша частина.
Особисто я не маю друзів авторів, які б щохвилини сиділи такі: «Я в захваті!
Мені зараз так добре».
Я боюся, що я схожа на Керрі Бредшоу.
«Я не могла не задуматися, чи Керол Бернетт —
найсмішніша жінка на землі?»
Мені потрібна цигарка, і буду, як вона.
Знаєте, Кері ж постійно носить «Нью-Йоркер».
В одному із фільмів її книгу безжально критикують.
Поки талановита Бредшоу
ніяк не розбереться в тонкощах подружнього життя,
їй варто було би подумати про обітницю мовчання.
Отакої. Це точно зачепило.
У серіалі «Божевільні» в нас було багато оригінальних журналів тих часів.
У нас були журнали «Лайф»…
ДЖОН ГЕММ — АКТОР, ПРОДЮСЕР
…«Тайм», «Ньюсвік» і «Нью-Йоркер».
Той час, безсумнівно, був розквітом журналів.
Мистецтво носіння із собою журналів у сумках
і наплічниках — у минулому. Я не бачу, щоб люди читали в метро.
Вони усі в телефонах. Можливо, читають «Нью-Йоркер», але це досить сумно.
Магія журналів частково втрачена в цифровій ері.
Коли ви весь час у телефоні, у вас немає
фізичного початку й кінця чогось. В інтернету немає кінця.
Якби я вигадав інтернет, він точно мав би кінець.
Подія на «Філм Форумі» була захопливою.
На честь сторіччя «Нью-Йоркера» в програмі буде показ фільмів,
які пов'язані із журналом.
Серед яких «Горбата Гора» — цю історію друкували в «Нью-Йоркері».
«Моральні цінності сімейки Адамсів» на основі карикатур Чарльза Аддамса.
«Нестерпна легкість буття» за твором Мілана Кундери.
«Адаптація» — про авторку з «Нью-Йоркера», Сьюзан Орлеан.
«Французький вісник» — фільм Веса Андерсона,
пов'язаний із «Нью-Йоркером», у якому реальні автори «Нью-Йоркера»
були зображені персонажами.
Білл Мюррей грає варіацію Гарольда Росса, засновника й редактора «Нью-Йоркера».
Повідомлення від головного. Година до друку.
Тебе звільнено.
Сьогодні показуватимуть «З холодним серцем»,
оснований на роботі Трумена Капоте.
Важко уявити,
який вплив Трумен Капоте і його твір «З холодним серцем» мали на «Нью-Йоркер»
і на літературне життя Америки.
Трумен Капоте винайшов
написання історій у стилі трукрайм — це правда.
У 1965-му в «Нью-Йоркері» опублікували
успішну серію із трьох частин, яка стала книгою-бестселером
і популярним фільмом.
«З холодним серцем».
Цей твір став одним із найулюбленіших, що колись друкували в журналі.
Та водночас і одним із найсуперечливіших.
Автора, Трумена Капоте, найняли в «Нью-Йоркер»,
коли йому було сімнадцять. Він носив каву й виконував дрібні задачі.
Незабаром його знав увесь офіс — через його чарівні плітки
й погану поведінку.
Капоте нібито звільнили за те,
що він видав себе за штатного працівника й образив поета Роберта Фроста.
Проте редактор Вільям Шон був приголомшений його роботами.
Коли багато років по тому Капоте написав про моторошне вбивство
на фермі в Канзасі, Шон підтримав його.
Це моя нова пригода, це експеримент. Саме це я називаю нехудожнім романом.
Нехудожній роман — це жанр,
який постав із суміші журналістики й художнього підходу.
Капоте стверджував, що він поєднує суворість журналістики
з художнім стилем оповіді.
Схоже на те, як Джон Герсі писав про Хіросіму.
Невдовзі після публікації «З холодним серцем»
деякі критики почали обговорювати манеру розповіді Капоте.
Один місцевий критик сказав: «Капоте завжди писав вигадки
й досі їх пише».
Вони сумнівалися в тому, що він міг запам'ятовувати розмови слово в слово,
не записуючи їх.
Моя пам'ять схожа на фотографічну, тільки у мене так працює слух.
Вільям Шон мав власні хвилювання під час редагування.
Біля абзацу з розмовою двох людей, яких згодом убили,
Шон написав олівцем:
«Як повірити? Немає свідків. Це найбільша проблема».
Сер.
Десятиріччями роботи Капоте були під сумнівом.
Найважливіше запитання — ми повинні сприймати ці історії
як вигадку чи ні?
Здається, вам удалося все об'єднати,
тому ніхто не знає, як до вас підступитися.
Ви натякаєте на те, що я використовую реальні історії
і перетворюю їх на вигадки? Але ж я цього не роблю.
Я нічого не вигадую.
Капоте зрештою визнав, що він вигадав фінальну сцену біля могили,
розмову детектива й найкращої подруги вбитої.
Пізніше Шон розповів, що шкодував про друк есею
«З холодним серцем».
Протягом наступних десятиліть журнал покращив процес перевірки фактів,
щоб подібних ситуацій більше не траплялося.
МАЛЕНЬКИЙ СУМНИЙ ФАКТ
Добре.
ВІДДІЛ ПЕРЕВІРКИ ФАКТІВ
У день страти вас двох переведуть
до камери, яка розташована біля камери страти. Так?
Ми стверджуємо, що ви запросили Джона Лі на чашку кави.
Кави чи чаю?
Зі мною у відділі перевірки фактів працює 29 людей.
Ми не просто перевіряємо імена й дати, хоча це також дуже важливо.
Ми тут замість читачів.
Ми завжди думаємо про контекст історії.
В Еріки не було зубів, імовірно, через стоматологічні проблеми у в'язниці.
Усе може бути правильним, але справляти хибне враження.
ТО ХТО Ж ПЕРЕВІРЯЄ ФАКТИ?
Ви друкуєте твір і підкреслюєте все, що може бути фактом.
ЗАК ГЕЛФАНД — ШТАТНИЙ АВТОР
У результаті підкреслене ледь не кожне слово. Інколи навіть час дієслова
не можна перевірити.
Адже замислюєшся, чи людина жива зараз. Може, варто писати в минулому часі.
І тоді ти контактуєш із людьми й джерелами.
Я перевіряю, чи ми правильно записали
вашу відповідь, коли хтось дзвонить до ресторану.
Ви кажете: «Добрий вечір, це "Стейк Хаус".
Чим можу допомогти?» Так?
Ми перевіряємо все, що друкують у журналі. Обкладинки, карикатури, вірші,
художні твори.
Так, перевіряємо карикатури.
Карикатура з пінгвіном і підписом «Ми надаємо перевагу терміну
"американець походженням з Арктики"».
Дехто написав нам, і справедливо, що пінгвіни не живуть в Арктиці,
вони живуть в Антарктиці.
Жарт не дотепний, якщо пінгвінів немає в Арктиці.
Одна обкладинка, на якій я припустився помилки…
Та, де продавець хот-догів лежить на пляжі.
Я вирішив перевірити, чи тінь від його парасольки реалістична.
Так, реалістична.
Я виклався на всі сто із цією обкладинкою.
Усе добре, перевірив, друкуємо.
Та у чоловіка було дві праві ноги. Це гірше, аніж дві ліві.
Могли б тоді пожартувати. Я не помітив.
Жахливо.
Людям подобається підловлювати фактчекерів.
Ми часто чуємо одну фразу: «Ніколи не думав,
що хвалений відділ перевірки фактів у "Нью-Йоркері" впаде так низько».
Мені здається, що я цей прикметник зустрічаю
тільки в листах про помилки.
Хто використовує слово «хвалений»?
Муаз сказав Джону Лі, що представник режиму убив голубів їхньої сім'ї.
Для такої роботи треба бути стійким до критики.
Треба вміти працювати з невдоволеними людьми. І часто в них на це є причини.
Про них можуть говорити в негативному тоні в національному журналі.
Ви сказали, якщо люди прийдуть до вас
і почнуть розповідати про Трампа, ви дістанете документ,
де занотували всі випадки,
коли він брехав. Це так?
Для політики це шоковий час.
Менше людей вважають, що політики повинні казати правду.
Саме через це ми працюємо з подвійною силою.
Якщо говорити про мене, це наче загартовування.
Я вважаю це найкращим антидотом проти потоку нескінченної брехні.
Хіба існує кращий антидот
ніж уважність і детальна перевірка фактів?
-Привіт. -Вітаю, як ти?
А ти?
Як справи?
-Радий зустрічі. -Навзаєм.
Мої стосунки з «Нью-Йоркером» розпочалися під час розслідування справи
Гарві Вайнштейна. Тоді я вірив, що Вайнштейн був серійним насильником.
Проте я не міг ніде надрукувати цю роботу, оскільки багато видавництв боялися.
Девід побачив мою роботу й сказав, що я можу завершити її у «Нью-Йоркері».
У нас є логічна основа. Ми писатимемо про шпигунські програми.
А потім я напишу про Ілона.
Люди з осередку Ілона Маска багато говорять?
Нам доведеться задовольнятися тим, що попередні інформатори,
які ділилися відомостями, тепер говоритимуть менше.
Я пишу про владу.
У цей момент політичні сили
передають владу мільярдерам техсвіту.
Ілон Маск,
найбагатша людина в історії людства, відповідатиме за що? За оптимізацію?
Так.
Не так багато медіа готові займатися такою складною журналістикою,
яка йде в розріз із наявними поглядами.
Ці люди — не активісти, проте вони безстрашні за підтримки фактів.
Вітаю, це Ронан. Дякую, що передзвонили мені.
Я зараз продовжую роботу про Маска.
Нинішньому політичному середовищу
бракує поваги до незалежності преси.
Проте є бажання напасти на репортерів за їхню роботу.
Що безсумнівно створює тривожну ситуацію для репортерів і інформаторів.
Я справді буду вдячний, ураховуючи цю нашу розмову,
якщо ви наважитеся надіслати деякі з документів і думок, не для запису…
Бути джерелом для серйозного розслідування важко,
оскільки це може бути небезпечно.
Були ситуації, коли я спілкувався з інформатором
з одноразового номера, який я купив за готівку
в якомусь торгівельному центрі далеко від дому.
Але коли ви починаєте бачити більшу картину, це просто мрія.
Про це мріє кожен репортер.
Проте це також лякає, оскільки тоді ви повинні
усе правильно донести.
Дякую вам за це. Я на зв'язку.
Гаразд, до побачення.
Зараз складні часи для розслідувальної журналістики.
Проте я досі щиро вірю в силу інформації,
бо вважаю інформування нашою останньою надією.
Я пишаюся собою, бо намагаюся читати
від обкладинки до обкладинки, адже моя мета — дізнатися те, чого я не знав.
Це ніби всеохопний спосіб…
Так, всеохопний, проте це нескінченний процес.
«Нью-Йоркер» складний, він для розумних людей.
Там завжди багато слів. Не певен, чи ви знаєте моє ставлення до читання.
Мені подобається ідея читання. Я навіть книги купую.
Але там стільки слів, і легше не стає. На наступній сторінці ще більше слів.
Може, варто вкласти трішки порожніх аркушів?
Дайте перепочити дві секунди, гаразд?
СТАНДАРТ ДЛЯ МУДРИХ І ЧЕСНИХ
1980 РОКИ
У вісімдесятих роках «Нью-Йоркер» був готовий до змін.
Вільяму Шону, який був редактором тридцять років,
було вже далеко за сімдесят.
Люди жартували про нудний стиль журналу й статті на двадцять тисяч слів
про історію рису.
Читачі старіли, продажі падали.
У вісімдесят п'ятому з'явився Семюел Ньюхаус.
Це правда, чоловік із прізвищем Ньюхаус
купив «Нью-Йоркер» за 168 мільйонів доларів.
Власники елітарного журналу погодилися продати його Ньюхаусу-молодшому,
медіа-імперія якого налічує 29 газет, журнал Parade і видавництво Random House.
Двадцять місяців по тому Ньюхаус здивував літературний світ, вигнавши Вільяма Шона.
У дев'яносто другому він звільнив заміну Шона, Роберта Ґотліба,
і привів нового суперечливого лідера.
Зухвалу, британку за походженням,
38-річну редакторку «Веніті Фейр», Тіну Браун.
Редакторка цього журналу,
«Веніті Фейр»,
щойно стала редакторкою ось цього журналу,
«Нью-Йоркера».
Критики переживали, що вона перетворить журнал на черговий глянцевий таблоїд.
Для тих, хто думає, що «Нью-Йоркер»
утратить свої стандарти, почекайте й побачите, ми поки незнайомі.
І ви не знаєте, як я ставлюся до якості.
Ви побачите, що «Нью-Йоркер» стане лише кращим.
Команда журналу проводила гучні вечірки,
друкувала випуски, присвячені фільмам і моді.
Але також писали про серйозні новини,
а один із випусків присвятили жахливому викриттю
масових убивств в Ель-Сальвадорі, скоєних військом, навченим США.
Браун казала: «Наша робота — зробити серйозне привабливим і навпаки».
Вона найняла нових журналістів.
Серед яких були Малкольм Ґладвелл, Джейн Меєр,
Гілтон Алс і молодий автор з «Вашингтон Пост», Девід Ремнік.
Вона також змінила вигляд журналу.
У ньому вперше почали друкувати фотографії і взяли в штат
одного з найвідоміших фотографів у світі — Річарда Аведона.
Обкладинки стали гострішими й актуальнішими.
Вона була рада неоднозначності.
У лютому 1994 року Браун учинила богохульство
й замінила Юстаса Тіллі, який був на обкладинці
кожної річниці близько 70 років, на сучасну роботу,
створену Робертом Крамбом.
Традиціоналісти були шоковані, проте Браун наполягала на тому,
що вона лише провітрює задушливу установу.
Це Едвард Сорел. Написано: «Для Тіни, яка дала життя Юстасу».
Тут зображена я.
Яка будить Юстаса Тіллі з його сну.
Я ніколи не розуміла цього. Уся історія Юстаса мене дратувала.
Я вважала, що варто було його облишити ще в 1935-му.
ТІНА БРАУН РЕДАКТОРКА (1992-1998)
Це мої прошиті копії.
Звісно, тут є і перший випуск. П'ятого жовтня дев'яносто другого.
Обкладинка Едварда Сорела.
Я хотіла, щоб обкладинку для мого першого випуску
зробив Ед Сорел, щоб вона вказувала на нову еру.
Він вигадав цю обкладинку з бунтаркою у кінному екіпажі, це було дуже тямовито,
бо такими були думки людей.
Я була руйнуванням, руйнівною силою, і вони мали рацію.
Я звільнила, здається, сімдесят одну особу
й найняла п'ятдесят за три роки.
Мене найняла Тіна, коли я була на сьомому місяці вагітності,
СЬЮЗАН МОРРІСОН РЕДАКТОРКА
що було незвичним на той час, неймовірним.
Неначе панував матріархат.
Група жінок, у кожної на той час були малі діти,
ми були ніби таємним товариством, ми підтримували одна одну,
я знала імена всіх їхніх няньок.
Певним чином Тіну можна назвати кометою. Вона влітає і змінює речі.
Іноді це здавалось суперечливим, але переважно вона мала рацію.
Журналу вкрай треба було змінитися.
За шість із половиною років у «Нью-Йоркері» я відчула,
що бізнес у журналі йшов кепсько.
Нам треба було розширюватися в усі боки. Пам'ятаю, як писала Ньюхаусу про те,
що нам необхідні окремий центр для створення документальних робіт,
книжок, фільмів, можливо, навіть радіошоу.
Він сказав зосередитися на тому, що я знаю.
Я подумала: «Гаразд» Але це сильно мене вивело.
І я подумала, що, імовірно, мені варто рухатися далі.
Вона отримала пропозицію, яка в ретроспективі, стала летальною.
Це була моя ідея створити журнал,
який міг би стати центром думки. Це найкраще, що я колись вигадував.
Рештою займалася Тіна Браун.
Їй запропонували створити бізнес
із Гарві Вайнштейном, створити журнал Talk.
Це був не просто журнал, ішлося також про продюсування фільмів і таке інше.
Дякую всім, хто прийшов на відкриття Talk.
Мабуть, одне з найтупіших рішень у моєму житті.
Вона раптово пішла. Липень дев'яносто восьмого — зникла.
У журналу не було редактора.
Есай Ньюхаус попросив моєї допомоги, запропонував посаду.
За годину я стояв перед усіма працівниками й колегами, вони поаплодували,
і ми пішли працювати.
Добре, зробімо це.
Декстер нині завершує.
ДЕСЯТЬ ДНІВ ДО ЮВІЛЕЙНОГО ВИПУСКУ
-І Твіллі. -І Твіллі.
Сьогодні…
Я гадки не маю. Четвер!
Очевидно.
Починаємо закривати завдання
до ювілейного випуску, який вийде за півтора тижня.
Чудово.
Роботи дуже багато, сподіваюся, усі ще тримаються.
Гаразд, дякую.
Божевілля завершення буде з понеділка до середи.
До четверга все має бути готове.
Усе йде за планом?
Здебільшого за планом.
Гаразд, я б хотів, щоб усі говорили по черзі.
Добре.
Я почну, і перейдемо до тебе — таким чином.
Кожна робота в «Нью-Йоркері» проходить через процес закриття проєкту.
На зустрічі збираються редактор, автор, фактчекер і літературний редактор,
вони перевіряють кожен рядок.
Я тут побачив «перша телевізійна змова». Чи не повинно там бути «зіткнення»?
«Зіткнення» звучить так, ніби це сталося випадково.
А насправді це було спричинено ринком. Це здається нескінченно.
Ніби все готово, але постійно з'являється щось нове.
-Почнімо? -Так. Гайда.
Небагато було на першій сторінці…
Це досить нервова подія, тож ти замислюєшся:
«чи досить чітко все записав? Чи все правильно».
«Мейсон припускає, що одного дня люди зможуть
змінювати свої гени». Щоб не було плутанини.
-Він не каже, що ми здатні на це зраз. -Уже нині.
У якийсь момент доведеться сказати, хто секретар.
-Так. -Але…
Інколи це триває годинами, і ми замовляємо їжу в офіс.
Оскільки треба все зробити.
У відділі перевірки фактів був знак: «Краще ідеально, аніж готово».
«Насміхання Ела Франкена».
Потрібне інше слово, щось схоже на «глузування».
Коли проєкт закрито, я відчуваю неймовірне вдоволення,
що існує ця система,
яка працює купу років.
-Ми впоралися. -Ура.
Молодці.
-Вітаю. -Це чудово.
Гаразд, дякую всім.
КРИТИКИ
ВИХОДИТИ
Історія буде ось тут, з маленькою шапкою.
Не друкуватимемо на зображенні, як зазвичай, а зробимо в класичному стилі.
У вільних місцях ми б хотіли вставити зображення історії Юстаса Тіллі.
Скільки тисяч Юстасів буде на сторінках?
Просто цікаво.
ДВА ДНІ ДО ЮВІЛЕЙНОГО ВИПУСКУ
Перегляньмо там?
Може, у кабінеті?
Спека нереальна.
Перед надсиланням випуску в друк ми переглядаємо макет журналу.
Це чудово.
Ми перевіряємо зображення, компонування, ми маємо нагоду побачити журнал,
який отримуватимуть люди в поштових скриньках.
-Це зображення має бути чіткішим. -Так.
Але в цей момент ви також можете глибоко вдихнути й оцінити те, що зробили.
Тут багато роботи.
Багато людей, багато суперечок, обговорень.
Але воно того варте.
Добре. Це було легко.
У лютому 2025-го
«Нью-Йоркер» відсвяткував свій сотий день народження.
Ознаменувавши подію подвійним випуском, який перечитуватимуть не раз.
Або покладуть до стосу інших журналів у кутку.
Знаменує сторіччя «Нью-Йоркера».
«Нью-Йоркеру» сто років.
Який святкує свій сотий ювілей.
Люди хочуть знати щось більше, ніж смішні твіти.
Хочуть знати, що відбувається.
Звісно, вони прагнуть справедливості, перевірки фактів і відчуття гідності.
Хочуть мати медіа, яке не прогинається під тиском.
«ТОСТ МІСТА» «ТІЛЛІ НАПІДПИТКУ»
Вони зібралися відсвяткувати.
Ці креативні, допитливі, уперті, незвичні,
майже одержимі особистості.
Вони пліткували, сміялися й вітали одне одного, розуміючи,
що стоять на плечах гіганта, який існував іще до них.
На початку існування журналу до Гарольда Росса звернувся автор,
який хотів звільнитися.
Росс відповів: «Це рух, і з руху неможливо звільнитися».
Я розумію, про що він.
Це не просто…
Не те, що виходить щотижня чи щодня онлайн. У нього є душа.
У нього є мета, гідність, якість.
СТОЛІТТЯ «НЬЮ-ЙОРКЕРА»
Він повинен сумніватися в собі, учитися на досвіді.
Уміти змінити свою думку.
Це рух. Причина виникнення важливих речей.
ХІРОСІМА ЦЕЙ ВИПУСК ПРИСВЯЧЕНО
Якщо звучить пихато, знайте: мені байдуже.
Привіт. Привіт усім.
-Дієґо, будеш першим? -Авжеж.
Думаю, варто написати про ріст податкових пільг.
Не дуже привабливо для журналу?
Переклад субтитрів: Ольга Цяцька