Downloaded from YTS.MX
TENTO FILM TVOŘÍ PŘEDEVŠÍM ZÁBĚRY Z POLICEJNÍCH KAMER NA TĚLE,
Official YIFY movies site: YTS.MX
KTERÉ BYLY NAHRÁNY V PRŮBĚHU DVOU LET.
29-68. Kód 2.
Severovýchodní jednotko, ozvěte se.
Policie. Odkud voláte?
Někoho tu střelili!
Hej! Pojďte sem. Tam nechoďte, hoši!
Pojďte sem, hoši!
Pojďte sem. Zůstaňte tady.
- Určitě ji střelili? - Jo!
Panebože! Proč to udělala?
Probuď se. Hej…
Jedou co nejrychleji. Kde je…
Tady! Tady jsme!
Je tam záchranka.
Leží na zemi!
Zóna jedna. Marion, hlavní.
Marion a Ashland dvě.
Počkejte.
Proboha!
- Jsem vepředu. - Dobře.
Tady policie! Vyjděte ven s rukama nad hlavou!
Tady okresní policie Marion! Vyjděte ven s rukama nahoře!
DOKONALÁ SOUSEDKA
Pondělí 5. června 2023, 9:38 Jsme na místě činu.
Procházím to tady.
- Začnu nahrávat nový záznam. - Dobře.
Policie.
- Zdravím. - Jak se máte?
Dobře. Jsem od policie, detektiv.
Vyšetřujeme ten incident z pátečního večera.
- Můžu se posadit? Židle je rozbitá. - Donesu vám židli.
- Jak dlouho tady bydlíte? - Asi tři roky.
Žila tady celou dobu?
Ne, nastěhovala se po nás. Byla tady asi dva roky.
- Jestli se nepletu. Nevím… - V pořádku. Takže asi dva roky.
Z mého pohledu
s ní měl problém každý,
všechny děti.
- Do jaké třídy chodíš? - Páté a…
- Takže končíš pátou a půjdeš do šesté? - Ano.
Teď ti položím několik otázek na téma pravda vs nepravda, dobře?
Kdybych ti řekl, že sem přišla jedna malá holčička
a červenou pastelkou popsala všechny zdi,
pak vyšla ven a tvrdila mi, že to neudělala.
- Říkala by pravdu, či lež? - Lež.
Dobře. A kdyby to tady pokreslila, vyšla ven a řekla:
„To já, detektive Pindere.“ Byla by to pravda.
- Ano, pane. - Dobře.
Až si budeme povídat, můžeme mluvit pouze pravdu?
Ano.
Už jsi tu paní někdy viděl?
- Několikrát, ano. - Několikrát.
Jo. Nemá ráda, když si někdo hraje
v okolí jejího domu, na okolní trávě tamhle.
Aha.
Protože…
si myslí, že jí to tam patří.
Dobře. A byla… Pamatuješ si, co dalšího říkala?
- Že to nahlásí policii. - Dobře.
- Že si tam hrajeme. - Dobře.
Tak jo.
Jsme na místě, 97.
25. ÚNORA 2022
- Proč jste volala? - Protože ta paní s telefonem odnaproti
mě trefila cedulí.
Její děti venčily psa na mém pozemku, kde je jasně napsáno „Zákaz vstupu“.
Venčí ho tu neustále a on všude sere.
Hovna na chodníku a všude možně.
Prosila jsem, ať ho venčí tam, a pak si to chtěla vyfotit.
A ona: „Fotíš si moje děti.“
To nebyla pravda a pak na mě vyletěla.
Zvedla tu ceduli a hodila ji po mně.
Trefila mě do nohy.
- Vaše jméno… - Susan Lorinczová.
- Susan, můžete mi to vyhláskovat. - L-O-R-I-N-C-Z-O-V-Á.
- Jakou ceduli po vás hodila? - Mám ji donést?
Vidíte, fakt ji po mně hodila.
Neměla ji ani co sundávat. Patří bytnému.
Chtěla jsem si ten dům koupit. Ale po tomhle ne.
Do toho investovat nebudu.
Vidím, že se usmíváte. Takže už to víte?
Že zavolala policii?
- Vidím, že jste na telefonu a smějete se. - Jo, protože tohle…
Je to směšné, protože to já nikdy nevycházím
a nic neříkám.
Ale dneska jsem měla pocit, že…
Než se tam nastěhovala, v tom velkém volném prostoru
si všechny děti rády kopaly a házely balónem.
Pak to všechno zakázala, že je to soukromý pozemek.
Říkala jsem jí, že jí to tady nepatří a že jim nemá co rozkazovat,
kde můžou venčit psa nebo si kopat, pokud jí nelezou do soukromí.
„Vy černoši vždycky…“ Jasně, určitě.
Tím mě nenaštve.
V podstatě mi tu ceduli rvala do obličeje a když ji chtěla zvednout,
vzala jsem ji a hodila.
Doslova jsem ji zvedla a při odchodu odhodila se slovy:
„Takovou ceduli si můžu koupit taky. Nic neznamená.“
Ale ona říkala, že jste ji po ní hodila.
Nebudu lhát, hodila jsem ji.
- A trefila ji. - Netrefila jsem ji.
Neúmyslně.
Máte u sebe doklady, nebo si vás mám…
Paní, můžete na slovíčko?
- Já? - Ano.
Viděla jste něco?
- Ne, pane. Teď jsem přišla. - Dobře.
Neviděla něco vaše dcera?
Řekla mi, že se hádaly.
A že zvedla ze země ceduli,
kterou při odchodu hodila za sebe.
Ale tu paní to netrefilo. A to bylo všechno.
Ale řeknu vám, že ta paní… Nic jsem neviděla.
Ale řeknu vám, že ta paní jede do všech dětí.
- Pořád… - Ta paní?
Jo. Pořád je natáčí a nadává jim.
Ale teď jsem nic neviděla.
- Dobře. Tak jo. - Tak to je.
Jak se píše… vaše křestní jméno?
Ajike.
Já jsem…
- Jak to jde? - Co se děje?
Další den v práci.
Dobře, zavolej.
- Dobrý den. - Jo.
- Viděla jste něco? - Jo, nic jí neudělala.
Jen tu věc sebrala ze země a to je vše.
- Jakou věc? - Tu ceduli se zákazem.
Hodila jí to na nohu.
Ne, nehodila jí to na nohu. Nehodila to po ní…
To říkala London…
- Nehodila ji… - Jen ji tak odhodila.
S tebou nikdo nemluví.
Jenom ji odhodila a omylem ji trefila.
Nehodila to po ní. Nic jí neudělala.
Jenom řekla, ať jí přestane křičet po dětech.
Řve tu po všech dětech.
Dobře, chci říct…
Tam už bych nechodil.
Asi jí nepotěšilo, že jsem taky černoška, takže…
Na každého tu zbytečně doráží.
Nemůže lidem…
Jde o to, že čím víc to říká, tím víc se v tom utvrzuje.
Co tím myslíte?
Já bych tam nechodila.
V pohodě. Pokud jí to patří, tak jo. Ale já…
Je jedno, jestli jí to patří. Je tam v nájmu, stejně jako vy.
Kdyby vám tu někdo chodil, vy nás zavolala, a my to viděli,
byl by to neoprávněný vstup. Kdyby se to opakovalo, šli by do vězení.
- Dobře? - Dobře.
- Tak to funguje. - Dobře, ale…
Máte stejné právo jako ona. Takže…
Ona je tam nechce? Tak je tam nepouštějte. Majitel tam tu ceduli nedal jen tak.
- Tak to je. Dobře? - Jo, jasně. Vy jste policie.
Dobře.
- To nic. - Jo.
Chápu, jak se cítíte. Věřte mi. Proto jsem si pořídila dům.
- Jo, jsme tu poslední rok. - Jo, já…
- Díky Bohu. Pak tu končíme. - Dobře.
Případ uzavřen!
Napíšu to jako napadení.
- V tuto chvíli nelze nikoho zatknout. - Dobře.
- Tak jo. - Fajn.
Bohužel nemám natočené, jak ji po mně hází…
My… Nikdo neříkal, že to viděl.
Nemáme nezávislé, spolehlivé svědky, takže…
Jak příhodné.
- Dobře? - Díky moc.
Ano, paní.
Ještě něco?
Ne, jen se jdeme projít.
Pardon. Je to přerostlé štěně.
- Můžu si ho pohladit? - Mám ráda chlupáče.
- Jak se to přerostlé štěně jmenuje? - Cash.
- Cash Money.
Ptáme se lidí, jestli někdo něco neviděl nebo neví o dotčených osobách?
Upřímně, pane, vím jen, že ta paní, o které mluvíte…
- Ta černoška. - Jo.
- Byla neustále se svými dětmi. - Ano.
Nikoho neohrožovala.
- Vůbec. Ani náznakem. - Ano.
Má batole, asi dva nebo tři roky staré.
Byla s ním pořád doma.
Ti dva malí kluci a holčička
si pořád hráli venku.
Na tu paní jsem nikdy neslyšela nic špatného.
Ajike byla skvělá máma. Fakt suprovní.
Pracovala jako manažerka v McDonald's.
Ajike si měnila směny.
„Dneska nemůžu do práce“ nebo „to nedám.“
Jen aby byla nablízku svým dětem.
Obětovala se pro své děti, aby mohly chodit na soukromou školu,
do fotbalu, gymnastiky, tancovat. Prostě všechno.
Říkala mi, že přes ulici bydlela běloška,
která neustále útočila na děti a nadávala jim.
10. SRPNA 2022
Co dělají na soukromém pozemku? Oni tady nájem neplatí.
Pokud si ti lidi nestěžují, nemůžu je z pozemku vyhodit.
Tak jim pošlu formální výzvu.
- Požádám právníka. - Dobře.
Měla byste vědět, že podle nemovitostního práva…
My děláme trestní.
…má člověk právo na klidné užívání svého majetku.
- Jo. - Tak káže zákon.
To je občanské právo, tím my se nezabýváme.
Chápu. Ale ty děti tady nemají co dělat.
Dobře.
Nemají tady co křičet a pobíhat.
Je jasné, že rodiče se jim nevěnují. Prostě je tu nechaj…
Chápu, že je to nepříjemné, ale radši bych, aby si děti hrály venku
a křičely, protože se baví,
než aby kradly auta a okrádaly občany, takže…
No tak, uvidíme, že?
Dobře. Dobrou noc.
- Jo. - To je vole…
Vlastním tu budovu vedle. Dům tři.
Dobře.
Na hranici pozemku jsem dal ceduli „Nevstupovat na trávník“.
- Tu jste tam dal vy? - Jo.
Říkal jsem jí, že to můžu dát maximálně na hranici pozemku.
A to je velmi malá část.
Většina toho pozemku patří někomu jinému.
- Dobře. - A tam si ty děti většinou hrají.
Mám tady problémy s dětmi od souseda.
Přijdou k mému domu a řvou jako magoři.
Dneska už mi došly nervy.
Už jsem to nevydržela a nazvala je dementy.
Nato přiběhne jejich máma: „Neříkej jim dementi,
nebo tě pošlu do sanatoria.“
Můžu s tím něco udělat?
Protože jsou čím dál horší.
Já nikoho neobtěžuji. Jsem svobodná. Pracuji z domu.
Jsem klidná a tichá, skoro dokonalá sousedka.
Téměř nevylézám.
- Zóna jedna. Marion, hlavní. - Trojka.
Jednička a dvojka jsou asi tam.
22. PROSINCE 2022
- Dobrý den, - Dobrý den. Policie.
- Zdravím. - Co se stalo?
Hulákala tu a pobíhala spousta dětí. Parkovala jsem tady pickup,
abych je nemusela poslouchat,
jak křičí.
Když jsem přeparkovala, už se tu valili.
Říkám jim: „Mazejte.“ Ví, že tady nemají co dělat.
Pořád jim to opakuji.
Jedno z dětí mi řeklo, ať držím hubu.
Tak mu říkám, ať se chová slušně. Ale on nepřestal a ještě pokračoval.
Říkám mu: „Jsem doktorka Lorinczová. Nebuď sprostý.“
Ale on mi pořád nadával, tak říkám, že tak to nepůjde.
- Zajdu s nimi promluvit. - Dobře.
- Dobrý den! - Dobrý, policie.
Strážník Heckmanová.
Nadával někdo z vás té paní?
- Ne! - Ne. Hráli jsme fotbal.
Něco vám řeknu… Ticho.
Jen chci něco říct.
Dobře.
Tady ten otevřený prostor nepatří jenom jí.
Pán, co bydlí tamhle, říká, že si tam děti můžou hrát.
Rádi tam hrají fotbal.
- A bydlí v tom domě. - Doslova…
Jsou od ní daleko. Má to natočené na kameře.
Jsou prostě tamhle. Ona vyjde ven a začne na ně křičet.
Já už na ni taky řvala, protože to jsou jen děti.
- Bydlím tam. - Jasně.
Na tu paní už řvali všichni z ulice
kvůli toho, jak mluví s dětmi.
A když jí něco řekne někdo dospělý, už volá policii.
Děti jsou děti. Tomu rozumím.
- Tomu rozumím. - Přesně.
Jak to jde?
Tahle máma s ní šla promluvit.
- Dobře. - Zabalte to.
Už máte prázdniny?
- Jo. - Jo? Kdy začaly?
Minulý pátek.
- Cože? - Jo.
Někomu začínají až zítra.
- Někdo šlápl do miny. - Jo.
- Je to hovínko? - Šlápli jsme do něho.
To ne.
Pardon, jdu k vám blíž, protože vás skoro neslyším.
Syna, kterého seřvala, jsem vyzpovídala. Ostatní dvě děti jsem poslala domů.
Říkala jsem, že to by stačilo.
Tak tam jdeme, zaklepu.
A ona hned: „Vypadni z mého pozemku!“
„To je neoprávněné vniknutí. Táhni.“
Tak jsem jenom řekla, že jsem se přišla se synem zeptat,
co se stalo, protože jsem tam nebyla.
Byla tu chvíle, kdy se děti prostě nezapřou.
Ona jim něco řekne, a ony jí to vrátí.
„Dobře, Karen,“ nebo tak.
- Jasně. Chápu. - Dětem vždycky říkám,
že ona je dospělá a ony jsou děti.
Ať se s ní nehádají a řeknou to mně. Já si to s ní vyřídím.
Čí máma jste? Některých z nich?
No, ne… Všechny jsou moje. Sranda.
Moje děti tu nejsou.
Ale často si s nimi hrají.
Takže si promluvím s vámi, můžu?
Jak vás ta paní nazývá?
- Říká nám dementi. - Dementi.
- Dementi. Kurvy. - Kurvy.
- Kundy. - Dobře.
- Zaparkuje svůj pickup. - Jo.
A pak na něm z domu schválně zapne alarm.
Jo. To říkala, že parkuje tam nahoře.
Pak venku řve, že to udělaly děti a ať jí nesahají na auto.
Když to udělala naposledy, všem dětem jsem řekla…
Byla jsem venku se psem a viděla ji přijíždět.
Podle všech dětí alarm spouští ona.
„Nic jsme neudělali.“
Ten den jsem dětem řekla, ať jdou rychle ke mně,
že to budeme pozorovat.
A taky že jo, náhodně ho pouštěla, asi každých šest minut,
i když tam nikdo nebyl.
- Jo. - Tak říkám, běžte si hrát.
Pak vyleze ven a řve: „Nepřibližujte se k mému autu.
Tohle je soukromý pozemek.“
Děti tam ani nebyly a alarm hučel.
- To se nedělá. - Ať nechá děti být.
Nikoho tady neterorizují.
Nezvoní na lidi a neutíkají. Hrají fotbal.
Nikoho neobtěžují.
Hrají na schovávanou. Vážně.
Jo. Dobře, řeknu to parťákovi.
- Víš, kdo je ďáblův advokát? - Ne.
- Hraje na obě strany. - Jo.
Jo. Takže musím brát v úvahu obě strany mince. Taky jsem byl dítě.
Každý jednou byl. Děti jsou hlasité.
Rádi řvou, křičí, bojují a…
Takže to chápu.
Ale když je to blízko něčího domu, může to být otravné.
Nebudu vám lhát.
Ale pokud máte povolení tam být,
tak vám toho nemůžu moc říct.
Ale jestli jí někdo leze na pozemek, což je jenom ta terasa, to se nedělá.
Neříkám, že jste tam lezli. To tvrdí ona. Já to neviděl, takže nevím, jasný?
- Měla kamery. - Natáčela nás.
Aha.
Já jsem rád, že běháte, řvete a hulákáte.
Pořád lepší, že si hrajete venku, než abyste viseli na TikToku.
Jo.
- Že? - Jasně.
Pokud na vás začne řvát, běžte to říct dospělému.
Jenom na ni nedorážejte.
Protože když na ni budete dorážet,
může na vás hodit špínu.
A vy si jenom hrajete, ne?
- Jo. - Dobře.
Rozumíte? Chápete, co chci říct?
Chci, abyste byli ti dobří.
Tak jo.
- Díky. - Není zač.
Máma říkala, že tady hráli fotbal.
Ten starý pán asi bydlí tady.
- Někdy hraje s dětmi. - Jo, ten na děti nenadává.
- Jenom ona. - Jo.
Říkali, že si venku jenom hrají.
Tak říkám: „Jasně. Smích a hrátky.“ A oni: „Jo, někdy.“
Jsou to děti.
Jo. „Sedíme venku a ona na nás začne řvát.“
To říkala i máma. Že spouští alarm,
i když tam děti vůbec nejsou.
A pak na ně řve.
Takže je jen…
Já těm dětem snad donesu bouchací kuličky.
Jasně.
- Hezký večer. - Díky.
Jo.
Psychopatka.
- Je to volný prostor, kde si můžou hrát. - To ne.
Jsou to dvě parcely. Jedna patří jemu a druhá sousedovi.
- Není to veřejné prostranství. - Takže vám ani nepatří.
- Rozumím. - Dobře.
Řekli jsme dětem, ať vás neobtěžují.
Nebo když jim něco řeknete vy,
aby šli pro rodiče a…
A co její výhrůžka, že si pro mě přijde a dá mi na prdel?
To neřekla… podle ní.
- Ne. Přísahám, že to řekla. - Ano.
Nakonec je to slovo proti slovu.
Kromě toho děti říkaly, že na ně často řvete vy
a jste na ně agresivní.
- Dokonce se bály, že jim ublížíte. - Jo. Určitě.
Já…
Musím věřit vám i jim.
Jak jsem řekla, vše zapíšeme.
Pokud budete chtít kopii zprávy,
můžete se na nás obrátit, a my vám ji dáme.
- Dobře. To já bych nikdy neudělala. - Ano, paní. Takže…
Neuvěřitelné.
Pokud k něčemu dojde, stačí zavolat.
Totéž jsme řekli jim.
- Dobře. Jo. - Dobře?
Je s tou osobou něco v nepořádku?
Když se podíváš na historii jejího čísla, volá policii pořád.
Pak si pořídila sirénu.
Otevře dveře a stojí tam.
- Úplně mě vyděsila. - Jo.
S pickupem někdy prudce najela na trávu.
Musela mít pedál sešlápnutý až k zemi.
Už jsem ty děti viděla sražené k zemi.
Přísahám.
Jezdila tu jako blázen.
Rozumím.
14. BŘEZNA 2023
Když přijel, ta paní najížděla do té brány jako šílená.
Pickupem. Tam a zpět. Já nevím…
Asi jí tam někdo zamkl,
ale netuším, co tady vůbec dělala.
- Bývá to tady totiž pořád zamčené. - Dobře.
Jednou tam zamkli chlápka,
ten mi zavolal a pustili jsme ho ven.
Jasně.
Je to jednoduché. Veřejnost sem nesmí.
- Jo. - Musíte se registrovat a…
Dobře. Dejte mi vteřinku.
2000. Pickup Nissan. Šedý. 10-54…
- Jo, bydlí tady kousek. - Juliet, Foxtrot, Echo…
Jeli velmi rychle. Odmítali zastavit.
ZÁKAZ VSTUPU
Chviličku!
Bože.
Policie.
Co chcete?
- Jste Susan? - Ano.
Můžete na chvíli ven?
- Spala jsem. - Dobře.
- Dobrý den. - Mám noční košili.
Mám pár otázek.
Jsem strážník Paddock z okresu Marion.
Kde jste dneska byla?
Tady.
- Tady? - Jo.
- Je tamto váš pickup? - Ano.
Dobře. Než položím další otázky, něco vám musím přečíst.
Dobře.
Půjčila jste dnes někomu pickup?
- Ne. - Ne?
Podle vás jste tu pickup měla zaparkovaný celý den.
Ráno jsem byla pryč, protože jsem píchla.
Dobře.
Mohla byste na chvilku vyjít ven?
Přečtu vám to a pak položím velmi přímé otázky.
- Dobře. - Ano?
Máte právo mlčet. Cokoli řeknete, může být použito proti vám.
Máte právo mluvit s právníkem a mít ho u výslechu.
Pokud si právníka…
- Můžu si něco obléct? Mrznu. - Jen… Ne. Vraťte se. Ne.
Čtěte dál. Já si jen něco obleču.
Rozumíte svým právům?
Ano.
Budete vypovídat?
- Ne. - Cože?
- Ne. - Ne?
Dobře.
Protože nechcete, budu muset najít toho řidiče, který vás viděl,
a předložit mu fotky k identifikaci. Jakmile vás identifikuje,
bude chtít vznést obvinění,
takže se vrátím a budu muset…
Už jsem se vás ptal. Říkala jste, že nevypovíte.
Cokoli jiného řeknete, nebudu moct použít.
- Takže nebudu pokračovat. - Dobře.
Jestli nechcete, v pořádku. Vaše volba.
Neuvědomila jsem si, o co jde.
- Už jste… - No…
Věděla jste, o čem mluvím, protože jste o tom začala mluvit,
a pak to zapřela.
Já… Dál už nemluvím.
Dobře. Vzala jsem si léky. Proto jsem nechtěla mluvit.
Omlouvám se, zpanikařila jsem, a pak mě tam ten chlap zamkl.
Myslela jsem… Omlouvám se. V životě mě už znásilnili a bili.
A tak jsem zpanikařila.
Přepadla mě panika.
Myslela jsem, že je zle a že mi někdo ublíží.
Dobře. Je v tom ale jeden problém.
Ten pán chce, aby mu tu poškozenou bránu někdo zaplatil.
Taky jsem si poškodila auto… Chytil mě rapl.
Dobře. Zajedu si s ním promluvit.
- Snažila jsem se dostat ven. - Rozumím.
Susan vylezla a křičela.
Vůbec si před těmi dětmi nebrala servítky.
- Nadávala sprostě? - Jo.
Popište mi, co říkala.
To slovo na P.
To slovo na K.
Slovo na P a K.
Říkala jim otroci.
A taky řadu dalších rasistických narážek.
Nazývala je „negry“ a urážela je všelijak jinak.
25. DUBNA 2023
Honíte tady psa?
- Honí se pes? Jakou má barvu? - Já nevím.
Shenayo, pojď. Jde se do postele.
Jakou má barvu?
Honíte psa nebo se ho snažíte chytit do auta?
Ne. To volala Karen.
- Jo. - Karen.
Říká… Nevím, proč mrhá vaším časem.
Hned se naštve… Prostě…
Jen si tady hrajeme.
A ona vyleze a začne nám nadávat.
Ukázala mi fakáče.
Ukázala mu fakáče, a přitom je to veřejný prostor…
Volala Karen.
Tady už jsem byl. Promluvím si s tím pánem.
- Teď jsem vyšel. - Máte se?
- Devětkrát z deseti volá ta paní. - Já vím, víme.
Děti si tam chodí hrát a venčit psa.
Vždycky si tam hrály.
Pán z toho domu jim to dovolil.
Ona… Nevím, jestli je schizofrenní, bipolární…
- Ty domy jsou na pronájem? - Jo.
- Pronájmy? - Jo.
- Některé jde koupit. - Jo. Ona ho myslím vlastní.
Ale kupuje se jen dům, bez pozemku?
- Myslím, že jo. - Je to dvojdomek.
- Dělá to pořád. Volá… - Já vím. Už jsem tady byl.
Neoprávněné vniknutí při hře na honičku.
- Přesně… Pořád dokola. - Promluvím si s ní.
Jen jeď.
- Jdu s ní promluvit. - Budete na nás řvát?
- Ona řve pořád… - Jo.
Vždycky, když jdu kolem,
myslí si, že jí chceme ukrást auto nebo s ním něco udělat.
- Nejsme… - Kolik vám je?
- Je nám 11. - Tak jo.
- Umíte vůbec řídit? - Ne.
Umím řídit motokáru.
Vím, jak se řídí motokára.
- Dobrý den. - Zdravím. Susan?
- Ano. - Dobře. Co se děje?
Děti odnaproti a jeho děcka tu pořád chodí a šlapou na cedule. Pak přitáhnou štěně,
které mi chtějí dát do pickupu.
- To se mi nelíbí. - Na korbu? Kdo?
Ten prcek, co mi zapózoval,
protože si myslí, jak je rozkošný.
Tenhle.
- Ten tam dával toho psa? - Snažil se.
- Co to bylo za psa? - Takový malý.
Dobře.
Děti jsou prostě děti.
- Volá policii denně. - Chováte se jako děti.
- Jo. Protože jsme děti. - Já vím.
Ne asi.
Proto nás to netrápí.
Kdybych tam byla…
Jeho matka mě už i napadla, hodila po mě tou cedulí.
Já nic nedělám.
Jsem tichá. Od sousedů očekávám určitou úctu.
- Dobře. Díky. - Mrzí mě, že se to stalo.
- Dobře. - Jo.
Neotevřela?
- Otevřela. Domluvili jsme. - Fajn.
Vysvětlil jsi jí, že není třeba volat policii vždy,
když si děti hrají na ulici nebo mezi domy?
Pěkně to tu podupaly.
I tamhle.
Podle všeho jí tu dupou na cedule a běhají pod okny,
křičí, zvoní na zvonek, klepou na dveře.
Přijde čas, kdy se člověk musí smířit, že žije s dětmi.
Taky vždycky volá…
jenom ona.
Jo.
Ne!
Pořád tady něco řešíme… zavřete tu zlou babu do vězení.
Do žádného vězení ji neberu.
My pojedeme, ale můžete mi prokázat laskavost
a dávat pozor na své děti, aby tam nechodily?
Všichni asi oceníme, když nás tady pořád přestane volat
kvůli ničemu.
- Všichni víme, o co tady jde. - Jo.
To už je tak popáté, pošesté, posedmé. Jste tu dvakrát týdně.
Víte co?
Když jsem vyrůstal, dělal jsem to samé,
co dělají tyhle děti.
Pravděpodobně… možná, nevím,
jsem taky obtěžoval starší sousedy, co neměli rádi děti.
Neříkám, že je to správné.
Za nás nám za to klidně mohli vyhrožovat.
Jo, možná jo.
Dát nám řemenem přes prdel.
Jo. To pak člověk musel pelášit.
Jo.
Já pocházím z doby, kdy nám rodiče přidali ještě jeden výprask doma.
Jeden od sousedů, jeden doma.
- Tak to bylo. - Jo.
Chápu to, ale prostě to jsou děcka.
Jo. Proto to taky moc neřešíme.
- Všichni rodiče jsou v pohodě, takže… - Jo.
Dohlížím jim na děti stejně jako na své vlastní.
Nevíte, jak se jmenuje ten kluk v červeném?
Červeném. Který?
- Tamten. - Ten malý?
- Jo. - Jo, ten.
Ne. Jak se… Afriko. Jak se jmenuje brácha?
- Starší brácha? - Jo.
- Isaac. - Ten v červeném.
V červeném? Izzy.
- Má štěně? - Ne.
Jo.
Tvrdí, že jí to štěně chtěl dát na korbu.
Jo.
- Na korbu? - Uzvedl by ho vůbec?
Ten pes je větší než on.
- Ten pudl je větší. - Dobře.
Je asi takhle vysoký a takhle široký.
- Je to obr. - Jo, toho by neuzvedl.
- Může to zkusit. - To by nedal.
- Dobře. - Jo.
Potřebujete od nás něco, nebo můžeme jet? Fajn.
- Dávejte na sebe bacha. Mějte se. - Nashle.
- Jo. - Jo. Díky. Mějte se.
Dobře. Bavte se.
Se sousedy jsme si říkali, proč se nepřestěhuje?
Když jsem se tady nastěhovala, říkala mi, že se stěhuje pryč.
Pořád říkala, že se stěhuje. V březnu, v únoru.
A já si říkala, co tady pořád dělá.
22. KVĚTNA 2023
Pořád dokola mi neoprávněně vnikají na pozemek.
Včera večer jsem volala, a nikdo nepřijel. Možná…
Asi se do toho vložila matka těch dětí.
Čekala tam venku.
Tu ceduli spálili a hodili ji ke mně.
Asi mi tím něco chtěli říct.
Děkuji moc.
Chcete, aby šli do vězení, nebo je za to nějak postihnout?
- Ano, rozhodně. - Dobře.
Bývám k lidem upřímný, aby věděli, co jsme o nich sepsali
a co pro ně udělali.
Sepíšeme jen oficiální policejní zprávu,
protože… nemáte důkaz na videu…
Já vím.
Ani o žhářství, ani o přečinu.
Takže to bude jen…
víceméně policejní zpráva.
Další den
mi kamarádka řekla, že ta paní
ukázala dětem, že má zbraň.
Aha.
Hráli jsme si tam a ona začala mávat zbraní,
tak Isaac a ostatní řvali: „Zdrhejte!“ Schovávali jsme se za tím autem.
Pokaždé, když mi tam spadl basketbalový balón,
dával jsem si mega pozor. Nerad bych, aby mě sejmula u vjezdu.
Asi dva dny předtím?
Asi dva dny, než ukázala tu zbraň?
Ano.
2. ČERVNA 2023
Co jsi dělal během toho pátečního dne?
S tátou a kamarády jsme hráli zápas.
Ona si nás fotila, jak hrajeme.
TELEFON SUSAN LORINCZOVÉ
- Proč nás točí? - Jen tak.
Tady není co nahrávat.
Tak jo, hej! Do řady!
Seřadit a jdeme na to! Připravení?
Přišel pro mě bráška, a říkal, že ta stará…
bez urážky, ale říkal, že ta stará bílá paní vyšiluje.
Tak jsem se tam šel podívat.
TELEFON SUSAN LORINCZOVÉ
Házel jsem si venku na koš
a najednou vidím, jak na Izzyho letí kolečkové brusle.
Izzy se pak vrátil a říkal, že ta paní má jeho tablet.
Asi mu ho vzala.
Pak přišel a říkal, že po něm hodila kolečkové brusle.
Tak jsme tam s Isaacem šli, a ona vylezla…
Začala se ohánět deštníkem
a nadávala nám do blbců.
Pak jsem slyšel, jak říká: „Izzy, zajdi pro mámu.“
Policie, kde se nacházíte?
Neoprávněně mi tu chodí děti a nechávají hračky.
HLAS SUSAN LORINCZOVÉ
Křičí a řvou tady. Jsou naprosto nesnesitelné.
Hodila jsem po nich kolečkové brusle. A ten kluk mi říká: „Za to dostaneš.“
Je tam pořád?
Jo, je tu několik dětí.
Bojím se o život.
Hrozně se bojím.
Figurovaly tam nějaké zbraně?
Ne.
Říká, že jsem mu vzala iPad,
a další výmysly, které nejsou pravda.
Nelíbí se mi vyhrůžky, že mě zmlátí nebo že na mě někoho pošlou, ať mě zabije.
Tohle je absurdní.
Pořád mě obtěžují.
Už mám těch dětí dost.
Když teď mají prázdniny,
je to šílenství.
Té osobě se prosím vyhýbejte
a zamkněte si dveře a okna.
Co nejdříve za vámi vyšleme policistu.
Má vás ten policista kontaktovat?
Ano, prosím.
Dobře.
Protože vyleze jeho máma,
na toho policistu počká a řekne, že tomu dítěti jsem vyhrožovala já.
Což není pravda.
Dobře, já tedy končím. Jestli se něco změní,
budete mít další informace nebo ta osoba odejde,
tak nám prosím zavolejte.
Dobře. Děkuji.
Izzyho máma vyšla ven
a začala šílet.
Zamířila k domu té paní
a začala jí bušit na dveře.
Nejdřív na ty boční a pak i na hlavní.
Ne že by se je snažila vyrazit tělem a vniknout dovnitř,
ale prostě na ně bušila.
Chtěla, ať otevře.
Slyšel jsem klepání…
Ale ona neotevírala.
Pak na ty dveře začala bušit, hlasitěji…
Pořádné rány.
A jak pořád bušila,
z plných plic křičela.
Šíleným hlasem: „Proč jsi mému synovi vzala tablet?“
Říkala: „Pojď ven, čubko!“ nebo něco takového.
„Vím, že mě slyšíš, čubko.“ něco takového.
Kde byla ta paní? Ta blondýna, kam šla?
Byla doma.
Slyšel jsi, že by něco říkala?
Ne.
Bušila jí na dveře dlouho?
Nebo jen krátce?
Vždycky zabušila dvakrát. To bylo všechno.
A pak… prásk!
Zavolejte pomoc!
Hej, volejte pomoc!
Prosím.
Zastřelila mi mámu!
- Kdo ti zastřelil mámu? - Karen!
Zatracenou zbraní!
Policie, odkud voláte?
Někoho asi postřelili.
Slyšela jsem výstřel. Všichni křičí:
„Zavolejte pomoc!“
Někoho asi střelili. Hej! Zůstaň tady.
- Zavolejte někdo policii. Rychle! - Jo.
Sousedka křičela na děti venku,
a najednou jsem slyšela něco, co mi připadalo jako výstřel.
To ta stará ženská, co tu pořád volá policii.
V téhle věci nám volalo několik lidí.
Policie, odkud…
Někoho tu střelili. Jeho mámu. V té trávě leží tvoje máma?
Jo!
Policie, odkud voláte?
1-6-6-2 Southwest 107th Lane.
HLAS SUSAN LORINCZOVÉ
Panebože, ta paní se mi snažila vyrazit dveře.
Já na ty dveře vystřelila.
Panebože.
Jak se jmenujete?
Susan Lorinczová.
Dobře, co se… Zhluboka se nadechněte. Uklidněte se.
Nevěděla jsem, co dělat. Popadla jsem zbraň a vystřelila.
Myslela jsem, že mě zabije!
Víte, kdo to byl?
Ano…
párkrát už na mě vyběhla kvůli jejím dětem.
Její děti sem neustále neoprávněně vnikají a obtěžují mě. Pořád kurva dokola.
Vidíte tam i toho muže, nebo jen tu ženu?
Její synové tu byli předtím. Nechávají tu okolo domu odpadky.
Tak jsem jim řekla, ať si ten bordel odnesou do prdele.
Jedou, jak nejrychleji můžou.
Tady.
Probuď se. Haló. Probuď se.
No tak. Probuď se.
- Probuď se. - Prosím.
- Co se děje? - Pospěšte si, rychle.
Tady!
Tam to je. Tamhle doprava.
Leží na zemi.
Zóna jedna. Marion, hlavní. Marion a Ashland dvě.
Počkejte.
Proboha!
- Kulka? - Ano.
- Údajně má puls. - Velmi slabý.
Kulka nevyšla.
Ta baba na to čekala!
Rukavice.
- Kulka nevyšla. - Pohotovost.
- Probuď se! - Pořád má zbraň.
Je uvnitř.
Dobře. Potřebuji…
97. Těžce zraněná.
Starší žena zabarikádovaná v domě. Žádám okamžitou pomoc.
Probuď se!
- Jsem vepředu. - Dobře.
Tady policie! Vyjděte ven s rukama nad hlavou!
Tady okresní policie Marion! Vyjděte ven s rukama nahoře!
Ukažte ruce.
Otočte se. Kde je ta zbraň?
V ložnici.
Nevím, co se děje. Musím vás zadržet.
- Je tam ještě někdo? - Ne.
- Můžu dostat vodu? - Ne. Teď ne.
Dobře.
Nezatýkáme vás, ale zadržujeme.
Pojďte sem.
Ráda bych zavřela, mám dvě kočky.
64, Marion. Zadrželi jsme ženu. Potřebujeme zdravotníky.
Podezřelá byla zadržena.
Potřebujeme zdravotníky.
Doneste mi zdravotnickou brašnu. Dávejte první pomoc.
Sakra, a děti byly tady. Ani nebyly tam.
- Tamhle. Potřebuje lékařskou pomoc. - Dobře.
Hledej v tom velkém černém.
Proboha!
Chtěl jsem po ní iPad…
Jestli jste tu byli, když se to stalo, počkejte tady, ať vím.
Hodila po mě brusle.
Jo, kamaráde. Dej mi minutku. Počkejte u mého auta, jo?
- Kam ji střelila? - Do… přímo do paže.
Tady. Do hrudníku.
Pravá strana hrudníku.
Máme informaci, jestli je v domě ještě někdo?
Máme tu kritickou…
Střelná rána v oblasti pravého ramene.
Potřebujete pomoc?
Připraveni?
Okresní policie Marion, jestli je někdo uvnitř, ozvěte se!
Rychle.
Jsou tu troje otevřené dveře. Nejdřív zkontroluju záchod.
Mám její děti.
No tak, zlato, drž se.
Vydrž, zlato.
Proč jste ji střelila?
Paní!
Haló.
- Proč jste ji střelila? - Protože mě ohrožovala.
Tady je čisto.
Tady taky.
Bezpečnostní kontrola.
Zpátky na ulici.
Všichni na cestu.
Brácho, to je kurva šílené.
No tak. Bojuj, zlato!
U mého auta je malý kluk. Je to hlavní svědek.
Dobře.
Měla by do vězení.
Šup do auta.
- Viděl jsi ho? - Ne, neviděl.
Je tam malý černoch. Jeho mámu postřelili.
Kontroluju, jestli je s Welfenbergem.
Tohle dítě to vidělo?
- Jo. - Já to neviděla, ale…
Ano.
- Izzy. Pojď sem, zlato. - Kde je Israel?
Ahoj, Izzy. Pojď sem, kamaráde.
Je v pořádku?
- Dělají, co můžou. - Je naživu.
Hýbe se?
To nic, broučku.
Hýbe se?
Jo, hýbe se. Dobře to dopadne.
Chci ji vidět.
Teď jede do nemocnice.
Tam se o ni postarají lépe než tady.
Mají tam na to přístroje a vybavení, které tady v terénu nemáme.
Takže teď ji vidět nemůžeš, ale hned, jak to půjde, to zařídíme, ano?
Dobře. Jsi statečný. Jsem na tebe hrdá.
Můžeš mi říct, co se stalo?
Chtěl jsem si odtamtud vzít tablet,
protože jsme tam hráli zápas.
Vzala mi ho, tak jsem říkal, ať ho vrátí.
Ta paní z domu číslo tři?
Jo, položila ho na zem, a pak po mě hodila brusle.
Tak jsem zavolal bráchu a ten říkal, ať hází raději po něm.
A pak nám oběma začala nadávat.
Tak jsem šel pro mámu. Ta jí začala bušit na dveře.
A ona ji střelila.
Dobře. Jsi zraněný?
- Ne. Mám zlomené srdce. - Dobře.
- Já vím, zlato. - To bude dobrý, neboj.
Dobře to dopadne.
Máma to zvládne.
Dobrý den, strážník Stringer.
Můžete prosím přijet do domu své bývalé? Vaše děti vás potřebují.
Izzy, jsi v pohodě?
Ahoj, dceruško. To nic, zlatíčko.
Jsi v pořádku?
Ahoj.
Ahoj. Dobrý.
Díky.
Tak jo. To bude dobrý.
Taťka je tady. Pojď ke mně.
- To bude dobrý, jo? - Je s tátou.
Děti oběti.
To je brácha.
Kde je Titus?
To nevím.
- Bral jsem údaje od Afriky. - Přiveď mi ho, prosím.
Dobře. Pane.
Potřebuji vaše údaje, ano?
Půjdu tam.
Klid.
Zatkli jste tu babu?
Ano, zatkli.
Panebože.
Jo.
Dobře. Řekni jim to.
Řeknu jim to.
Panebože. Ne.
Jak to řeknete té paní, její mámě?
To nevím.
Vezmeme to postupně. Vy jste první a pak…
- To je Israel. - No tak!
Tady je Izzy.
Tati, mám jít s tebou?
Půjdeme si promluvit bokem, jo?
- Jo. Pojď, Isaacu. - Mrzí mě to.
- Počkat, máme to dítě. - Jo.
Máte to dítě?
- Jo, to dítě je tady. - Dobře.
Můžete ho chvíli pohlídat?
Dobře.
- Mám vás rád. - Jo.
Díky.
Pojďte sem. Buďte u mě.
Něco vám řeknu.
Dnešek byl… velmi špatný den.
Stalo se něco zlého.
A všichni jste to viděli. Všichni to chápete.
Všichni jste to zažili.
Dobře.
Máte mě rádi?
Dobře. Všichni máme rádi mámu.
Dobře.
- Musím vám říct špatnou zprávu. - Jakou?
Máma se už nevrátí.
Pojď. Ne. Pojď.
Nikam nechoď. Pojď sem.
Pojďte sem. Poslouchejte. Ne. Já vím. Dobrý.
- Ne! - To nic. Já vím.
To nic. Já vím. Mrzí mě to.
Mrzí mě to.
Moc mě to mrzí.
- Je mi to moc líto. - Přece nemohla odejít.
Už je pryč.
To nic. Bude to dobrý.
To nic.
Bude to dobrý.
Pojďte se posadit.
- Pojedete se mnou? - Israeli, mám tě moc ráda, zlato.
Je mi to moc líto.
Israeli.
Mám tě ráda.
Dobře.
Moc mě to mrzí.
Je mi to moc líto, zlato.
Pojď sem, Izzy.
Mám tě rád. Mrzí mě to, kamaráde.
Mrzí mě to.
Ne.
Panebože.
- Ježíši. - Její máma.
Bože. To ne.
Jen klid, mami.
Teď už nemůžeme nic dělat.
To bude dobrý.
Mrzí mě to.
- Mám ještě zaklepat? - Ano.
Jsem rozhozená.
Nepřežila to.
To si děláš prdel. Je po ní?
Jo.
- Počkej. - Nepřežila to.
Kingstone, pojď sem.
Nepřežila to.
To bude dobrý, broučku.
To je šílenost.
Je mi to líto, Isaacu.
Kdo by tohle udělal?
Zkus se uklidnit.
- Fotbal. - Jo.
To tam hráli.
Americký fotbal.
3. ČERVNA 2023
- Zdravím. - Pardon. Sedím tady, protože mrznu.
Je tu chladno, že?
- Susan? - Ano.
Zdravím, detektiv Stith. To je detektiv Peterson.
Dobře.
Snažím se ujasnit si vše, co se dnes večer stalo, a pokouším se…
Mám totiž jen výpovědi
od lidí z místa činu.
Rád bych si vyslechl vaši verzi příběhu a pochopil, co přesně se dnes večer stalo.
Nebo teď spíš včera večer.
Božínku můj.
V podstatě v okolí mého domu byli sousedi, řvali a ječeli.
Děti běhaly sem a tam a mě strašně bolela hlava.
Šla jsem dovnitř, lehla si a konečně bylo ticho.
Pak jsem šla ven a byli tam tři kluci.
Říkala jsem, ať zmizí z mého pozemku.
Oni na to: „Já to řeknu mámě.“
Tak jsem říkala, že klidně a že je mi to jedno. Pak…
- Už jste s nimi měla problémy? - Bože, ano.
Tak šli domů a najednou přilétla ona,
bušila mi na dveře.
Poslala jsem ji pryč, že s ní dneska nic nebudu řešit.
Pak do těch dveří začala mlátit, všechno se třáslo.
Říkala jsem, ať odejde.
A ona: „Já tě kurva zabiju!“
A do toho pořád bušila na dveře.
Bylo to šílené.
Ale vzhledem k tomu, že už mi ublížila… Pořád se to zhoršovalo.
Nevěděla jsem, co s ní mám dělat.
Bušila tak moc, že mi skoro vyletěly dveře.
A pak… Prostě… Přepadla mě panika.
Říkám si, že mě opravdu přišla zabít.
Vlastně si ani nepamatuju, jak sahám po zbrani.
Pamatuju si jen střelu.
Jak dlouho podle vás do těch dveří mlátila?
Nevím, nechci spekulovat. Mohly to být sekundy.
Mohla jsem dostat záchvat strachu.
Ona pořád bušila.
Byla jsem na záchodě, vylezla ven, a ona pořád bušila. Tak nevím,
minutu nebo dvě.
Dobře.
Nesnažila jste se zavolat policii?
Zapomněla jsem, kde mám mobil. Nebyl tam.
Nemohla jste ho najít?
Říkám si: „Sakra, nemůžu najít mobil.“
- Dobře. Ale na policii jste už volala. - Ano.
Řekli vám, že k vám někdo dojede?
Ano. Říkali, že někdo dojede
a ať zamknu dveře a nevycházím ven.
Říkala jsem si: „Dobře. Klasika.“
Dobře. A co ty kolečkové brusle?
Mluvili jsme s lidmi tam venku, kteří část toho viděli.
Nechávají si tam všechno možné. Nedávno jsem se o ně málem přerazila.
Měl jsem ráno schůzku u lékaře
a o ty brusle se málem zabila.
Říkám: „Vzpamatujte se. Tohle není vaše smetiště.“
Takže tam ty brusle ležely.
To mě naštvalo a vyhodila jsem je.
Ať si pro ně zajde. Měla jsem toho plné zuby, protože…
- Hodila jste je po něm? - Bože, ne. Jen jsem je odhodila.
A co ten deštník? Co jste s ním dělala?
Myslela jsem, že prší. Vyšla jsem ven, a nic.
Tak říkám: „Fajn.“ Takže…
Dobře. A tím deštníkem jste se po nich nebo po něm ohnala?
Byla jsem od nich daleko, v předsíni. Takže…
Jak si vysvětlujete,
že několik lidí na sobě nezávisle tvrdilo,
že vás viděli ohánět se deštníkem?
To nevím. Možná jsem vylezla před dům a říkala: „Zmizte odsud.“
Ale nikdy bych je neudeřila.
- Dobře. - Rozumíte.
Ohnala jste se do prázdna, ale ne…
- Přesně. - Dobře.
Pokud jsem to udělala, jen jsem chtěla být důraznější.
Ano, ale nezní to od vás příliš přesvědčivě.
Buďte prosím přesná, protože tady jde o hodně.
- Rozumím, ale… - Ta paní zemřela.
Panebože.
Proto říkám, že musíme dbát na detaily a vše říkat popravdě.
Nás ve výcviku vždycky učili,
že než na něco vystřelíme, musíme vědět,
na co míříme a že nás to ohrožuje na životě.
Moje otázka tedy zní, jak jste věděla, na co střílíte,
když jste mířila na neprůhledné dveře.
Jak jste věděla, že tam venku třeba není dítě?
V podstatě se ptám, na co jste mířila
a co jste tím výstřelem chtěla dosáhnout?
Bála jsem se o život a snažila se ji vyhnat.
Myslela jsem jen na to, jak se z té situace dostat a vyhnat ji.
Napadá vás ještě něco,
na co jsem se nezeptal nebo co by mohlo pomoct
ten případ vyřešit?
Nemám tušení. V takové situaci jsem nikdy nebyla.
Tohle všechno je pro mě nové a… ničí mě to.
Dobře.
Tak jo, Susan, dejte mi chvilku.
- Hned jsem zpět. - Ano.
Susan.
Tak jo.
Mluvil jsem se státním žalobcem a prokurátorem státního zastupitelství.
Uvažují ve stejném duchu jako my.
Budeme pokračovat ve vyšetřování.
Vy… Nemyslím, že je pro vás bezpečné se tam vrátit.
Taky si nemyslím.
Můžeme vám poskytnout doprovod pro věci.
Vezmete si věci a ubytujete se v hotelu?
- Je to tak? - Ano.
Děkuji.
Několik dnů poté, co matku zastřelili před vlastními dětmi,
žádá její rodina zatčení a žalobu střelkyně.
Šerif uvedl, že případ přidělil svým nejlepším detektivům
a že se taky naštval, kdyby mu někdo házel věci po dětech
nebo jejich směrem.
Taky by mě rozčílilo, kdyby mi někdo házel věci po dětech.
Šerif okresu Marion, Billy Woods, uvedl, že výslechy teprve započaly.
Víte, že někoho zastřelili?
- Jo. A… - Dobře.
Nečekala jsem to,
ale nepřekvapuje mě to, protože ta paní byla ostrá jako břitva.
- Koho myslíte? - Susan.
- Ta střelená je černoška? - Ano.
SPRAVEDLNOST PRO AJIKE OWENSOVOU!
Bydlela přes ulici.
Vždycky na mě byla moc milá. Je v pořádku?
Nebo umřela?
- To vám nemůžu říct. - Poznám vám to na očích.
Má malé děti.
Vědomí, že má kamarádka se už nevrátí,
že už jí děti nedají pusu na dobrou noc, mě bodá do srdce.
Nejstarší dva kluci cítí vinu.
Jeden říkal, že kdyby tam ten tablet nezapomněl,
máma by tu pořád byla.
Nejstarší syn cítí vinu,
protože mámě nedokázal poskytnout první pomoc.
Žádné dítě by nemělo mít pocit, že někoho nedokázalo zachránit,
natož vlastní matku.
Cítím bolest a… a trochu i pocit viny.
Říkala jsem jí, ať se tou paní nevzrušuje a nechá jí být.
Je plná zášti a hněvu, který se pořád hromadí.
A ať jí nedává prostor ani příležitost udělat to, co udělala.
Podle Owensových by sousedka, co střílela, měla být zatčena za vraždu.
Jako matka, ochránkyně svých dětí,
MATKA ZABITÉ ŽENY
chtěla vědět, co se to stalo.
Tak jo, Susan, všechny ty věci jsem vám dal do kabelky.
- Máte je na kapotě auta. - Dobře.
Snažíme se zajistit vaše bezpečí.
Rozumím.
Ale prosím zavolejte.
Dám vám náhradní klíč od mého domu.
Zamknete ho, prosím? Všechny dveře.
- Žádná spravedlnost… - Žádný klid!
SPRAVEDLNOST PRO AJIKE
Matka přišla o život, protože chránila své děti.
Je to spravedlivé?
- Žádná spravedlnost… - Žádný klid!
Spravedlnost pro Ajike!
Na okres Marion se dnes upínají zraky celé země,
poté co zde v pátek běloška zastřelila svou černošskou sousedku.
Lidé dnes protestovali, aby došlo k zatčení ženy,
která na Ajike vystřelila.
SPRAVEDLNOST
4. ČERVNA 2023
Všichni si dávejte pozor na střepy.
- Večer jsme tu byli. - U tety Susie je to nebezpečné.
Jo no.
Ale to neznamená, že jí můžou ničit věci.
To ne, ale problém je, že nemáme důkaz, kdo to udělal.
Pardon. Ještě kočka, a mám hotovo.
Tati, zbraně jsou hodně nebezpečné.
To jo. Bohužel tu udělali pořádný nepořádek.
To vidím.
A…
Snažila jsem se to tady posekat co nejlépe.
Pardon. Jen zajdu pro kočku, a můžeme jet.
Dobře.
- Moc děkuji. -Není za co.
Jo. Jasně.
Ty první, zlato.
- Šťastnou cestu. - Jo.
SPRAVEDLNOST PRO AJIKE OWENSOVOU
Spravedlnost pro AJ!
Spravedlnost pro její děti! Spravedlnost pro její komunitu!
Okresní šerif, Billy Woods, uvedl, že zatýkat nemůže,
dokud jeho oddělení nevyšetří, zda tento případ splňuje kritéria doktríny
Stand your ground.
Na Floridě tato doktrína umožňuje v případě vážného ohrožení
použití smrtící síly.
Odkdy se v Americe může střílet na někoho za zamčenými dveřmi?
- Žádáme odpovědi. - Jo.
- Žádáme zatčení. - Jo.
Shromažďujeme důkazy.
Prověřujeme skutečnosti, provádíme soudní příkazy.
Měla by být ve vězení.
Musíme počkat na důkazy.
Tomu rozumíme, pane, ale proč není ve vězení?
Kdybychom to udělali my, byli bychom dávno za mřížemi.
5. ČERVNA 2023
Pěkně mi to tu zřídili. Paráda.
Dívejte, jak tam řvou.
- Mluví s nimi. - Jo, slyším je.
Chovej se k tomu klukovi jak k našim.
Promluvím s ní. Čekejte tu.
Jen prosím nereagujte.
- Vím, že jste naštvaná. - To jsou všichni.
Stejně skončí ve vězení. Ale všichni jsou naštvaní.
Budu k vám upřímný.
Nemá co dělat na svobodě. Je to vražedkyně.
Poslyšte. Budu upřímný. Jsem tu, protože mě zavolala.
Já… ona…
Ví, že tu sama nesmí.
Proto tu jezdí s váma. Dobře ví, co dělá.
- Ale poslouchejte. - Vidíte její barák?
Jen mi to usnadněte, prosím.
Mám vám to usnadnit? Děláte si ze mě píču?
Nejsem tady, abych se hádal s vámi ani s ní.
Nemusíte tu po mně řvát.
Moc dobře ví, proč sem nechodí sama!
Seděla na řiti v baráku, ani neotevřela dveře, jen vystřelila.
Jsi nechutná!
- Všichni lezou ven. - Máš to zapnuté?
Jo, mám.
Já ne. Asi bych taky měl.
Jo.
Ano.
Už tu byli.
Vyjebaná zkurvená parazitko…
Pozor.
Soubor hotový.
To je hnus! Na blití!
Ta kurva…
6. ČERVNA 2023
Máš zatykač?
Super. Tady je stejná zima.
- Tak jo. - Já vím.
- Dejte nám chvilku. - Dobře.
Detektiv Ryan Stith, dnes je úterý 6. června 2023, 20:31.
Pokusím se o rozhovor se Susan Lorinczovou
v ústředí okresní policie Marion.
- Tak, Susan. - Dobrý den.
Pardon, mrznu.
Susan, díky, že jste tady
a chcete vypovídat.
Rádi bychom si s vámi objasnili několik věcí.
Jistě.
Stalo se vám už něco podobného,
kdy se vám do domu někdo snažil vloupat nebo vám ublížit?
Ne, nic takového.
Nic takového se vám nikdy nestalo?
Nemáte podobnou zkušenost.
Probírali jsme neohlášené sexuální zneužívání, domácí násilí.
Mluvili jsme o tom, jak vás jednou okradli.
A teď se chci zeptat na to, co se odehrálo.
Ta žena… která zemřela.
Říkala jste, že jste po sobě poslední rok až dva třikrát nebo čtyřikrát řvaly.
- Ano? - Ano.
Existuje nějaký důvod, proč by někdo mohl mít
video, jak říkáte to slovo na N?
Má to nějaký důvod?
To netuším. A pokud mi to vyklouzlo, mrzí mě to.
Mohlo mi to vyklouznout.
Jaký…
Buďte upřímná. V jakém kontextu vám to mohlo uklouznout?
Co se musí stát, abyste něco takového řekla?
Když je někdo neobyčejně neslušný nebo když…
Vždycky mě učili, že to slovo na N označuje někoho, kdo jedná protizákonně,
oplzle nebo prostě…
Nebo obecně řečeno nemile.
Kolikrát Ajike na ty dveře bušila…
- Bylo to vždy po jednom nebo několika… - Ne. Byla to jedna rána za druhou.
Dobře.
A pak jste se…
- zeptala, kdo to je. - Jo.
Dobře. A co bylo řečeno potom?
Myslím, že říkala: „Proč takhle mluvíš s mými dětmi?“
A já řekla: „Nebudu s vámi mluvit. Běžte pryč.“
Jestli měla problém, měla zavolat vás.
- Dobře. - Upřímně.
Jestli se podle ní stalo něco hrozného,
nechápu, proč mi přišla bušit na dveře
a řvát po mě a hulákat. Takže…
Co se stalo potom, co jste ji poslala pryč?
Na chvíli se uklidnila
a pak začala bušit jako blázen, strašné rány.
Byla neúnavná.
Co je pro vás chvilka?
- Pět, deset sekund? - Nevím…
- Nebo dvě minuty a… - Ne. Byla to delší chvíle.
- Určitě 20 nebo 30 sekund. - Dobře.
Když se po těch prvních úderech na dveře
situace na chvilku uklidnila,
kde jste byla?
Šla jste někam?
- Šla jsem si umýt ruce. - Dobře.
Chtěla jsem vědět, kdo je za těmi dveřmi.
A pak jsem…
- Jo. - Tak jsem si šla umýt ruce.
- Ano. - Tak…
To jste udělala během doby, kdy byl klid, a vy jste si myslela, že odešla.
Umyla jste si ruce v koupelně a pak to bušení a řvaní zase začalo.
Pak jste šla do kuchyně. Co tam?
- Hledala jsem telefon. - Dobře.
Někde jsem si ho odložila a v panice ho pak začala hledat.
Pak už jen bušila pořád dokola.
„Zabiju tě.“ „Vylez ven!“
Neměla jsem kam jít. Byla jsem v kuchyni.
Tam jsou boční dveře, které vždycky zamykám.
Neměla jsem kam utéct.
Říkala jsem si: „Panebože.“
Bušila takovou silou, že se mi třáslo zrcadlo na stěně.
Když začala znovu bušit a říkat ty věci,
za jak dlouho jste podle vás vystřelila?
- Dvě až pět minut. Nevím. - Dvě až pět minut.
Všechno mám… Trvalo to.
Pořád jsem přemýšlela, kdy dojedete.
Protože jsem předtím volala, a nikdo pořád nejel.
Říkám: „Do prčic.“ Telefon nikde.
A ona pořád bušila, řvala a vyhrožovala,
že mě zabije, což vypadalo dost reálně.
Hrozně jsem se bála,
že se mi tam probije a zabije mě.
Mám dotaz. Možná nám pomůže lépe odhadnout časové souvislosti.
Od doby, kdy jste volala, že vám tam ty děti zase lezou.
že řvou, dělají nepořádek. Za jak dlouho se od toho prvního telefonátu na policii
objevila u vašich dveří a začala na vás bušit?
- Asi deset minut. - Deset?
- Jo. - Dobře.
Takže asi deset minut od hovoru,
kdy vám policie řekla, že za vámi jede.
Deset minut potom vám začala bušit na dveře.
Kdybychom se podívali do vašeho telefonu nebo počítače,
našli bychom, že jste na internetu hledala informace
na téma sebeobrany?
- Říká vám něco „stand your ground“? - Ano.
Hledala jste si k tomu někdy něco?
Ano, když o tom mluvili… Nějaký chlap zastřelil…
někoho ve večerce a oni zmiňovali doktrínu Stand your ground.
Bylo to na Floridě? Protože každý stát má vlastní zákony.
Myslím, že to bylo na Floridě.
- Dobře. A kdy to bylo? - Bože, před lety.
- Před lety? - Jo, před lety.
Takže nic, co byste měla uložené v paměti vyhledávače?
- Dnes jsem o tom četla. - Dneska?
Na Facebooku.
Jen pár věcí na Facebooku.
Susan, asi víte, proč se na tohle ptám.
Jste inteligentní. A ptám se proto…
To sakra ne. To v žádném případě. Vím, co vás napadá.
Že jsem si ten zákon našla schválně?
To určitě ne.
Nechtěla jste tuto situaci vyvolat schválně,
protože vás ta osoba, stejně jako celá ta situace už unavovala?
Procházeli jsme vaši první výpověď, kde zmiňujete,
že jste těm dětem dokonce řekla, ať si přivedou mámu.
To jsem neřekla.
Říkala jste, že padlo něco jako:
„Já zavolám mámu,“ a vy na to: „Zavolej.“
„Zavolej.“ Což je v pořádku, taky bych radši mluvil s dospělým
- než s dítětem. - To si nepamatuji.
Když někdo zavolá na policii, jakmile hovor přijme
naše komunikační centrum, zaeviduje se.
- Včetně času a data. - Jo.
Hodina, minuta, sekunda od doby, kdy byl hovor přijat,
až do doby ukončení hovoru.
Máme informace o každém hovoru.
Když jste volala na policii poprvé ohledně neoprávněného vstupu těch hochů
a tak dále,
- ten hovor začal ve 20:54. - Dobře.
- Zní to správně? - Asi jo.
Nedívala jsem se na hodiny. Jen vím, že jsem volala.
Tento čas máme v záznamech.
Ten hovor trval pět minut a skončil ve 20:59.
- Policisté jsou na cestě. Dobře. - Dobře.
Odhadovala jste, že trvalo přibližně deset minut
od skončení hovoru, než vám Ajike začala bušit na dveře.
- Je to tak? Dobře. - Ano.
Druhý telefonát na policii, kdy jste volala,
že vám paní bušila na dveře a vy na ni vystřelila.
Ten hovor jsme přijali ve 21:01,
což je dvě minuty po tom, co jste zavěsila poprvé.
Takže všechny vámi popsané věci u vašich dveří se staly během dvou minut.
To neustávající bušení, vyhrůžky a vše další.
Za dvě minuty se objevila u vašich dveří, stihla udělat vše,
co jste popsala, vy jste zmáčkla spoušť,
našla jste telefon a zavolala policii.
Takže… a proto se snažím pochopit…
Mně ten čas asi plynul jinak.
Takhle jsem to odhadla.
Takže teď je jasné, že to nebyla pravda
- ale vy jste měla pocit, že to tak bylo. - Připadalo mi to tak.
Taky jste mi řekla,
že jste slyšela, že vás zabije.
Je možné, že to neřekla, ale vy jste to slyšela nebo si to myslela,
stejně jako jste myslela, že mezi hovory uběhlo deset minut?
Myslela jsem, že říká: „Zabiju tě.“
Jste Susan, která si hledala informace na téma doktríny Stand your ground
a celé to plánovala?
Nebo jste Susan na druhé straně tady,
která věděla, že má doma zbraň,
byla vystrašená k smrti,
že jí někdo buší na dveře,
což se jí vůbec nelíbilo. A tak… Jejda, sáhla jsem po zbrani
a omylem vystřelila. Taková Susan taky někde existuje.
Vy se nacházíte někde mezi, kdy se to snažíte vysvětlit,
ale vůbec to nedává smysl.
Takže teď máte příležitost
říct nám něco, co smysl dává.
Nebudu vám to mít za zlé. Nerozzlobím se.
Ale co se stalo, když k vám ten večer Ajike přišla?
Jak to bylo? Popište mi ten moment, kdy jste měla zbraň v ruce.
Co se vám honilo hlavou?
Chtěla jsem, aby odešla.
Měla jsem pocit, že ty dveře vyrazí a zabije mě.
Omlouvám se. To jsem cítila. Bála jsem se, že vnikne dovnitř a zabije mě.
Dobře.
Zažívala jsem strašlivý strach.
- Mrzí vás, co se stalo? - Prokrista, ano.
Říkala jste, že jste se dneska dívala na Facebook.
Určitě jste musela narazit na zprávy,
- které se tímto případem zabývají. - Ano.
Dobře. Co jste viděla?
Že jsem po dítěti hodila tablet, říkala všechny možné věci,
které jsem nikdy neřekla.
Víte, co jsem viděl já? Čtyři děti, které už jsou bez mámy.
A…
Neberu vám, jak se k vám chovali.
Ale pořád to jsou děti, že?
A teď doma nemají mámu.
Asi víte, že to, co jste udělala, nebylo správné.
Asi víte,
že policie už byla na cestě.
Stalo se, že jsem volala, a policie nepřijela.
Rozumím. Byly to dvě minuty. Takže…
Pro mě to bylo déle, mnohem déle.
V duchu jsem měla pocit…
Ale existuje jenom jedna časová dimenze.
A chápu, že různí lidé mohou čas vnímat různě.
Ale ve skutečnosti jste sotva zavěsila telefon
a během dvou minut střelila do dveří.
To podle mě nejde nijak ospravedlnit. Ani podle detektiva Pindera.
To mi hlava nebere.
Totéž si myslí další, s nimiž jsme tento případ probírali,
státní žalobce naši právníci a další.
- Aha. - Takže…
Případ jsme konzultovali taky na státní úrovni,
kde jsme se shodli na vašem obvinění ze zabití.
- Dobře? - Dobře.
Nevím, co říct. Prostě… jsem se bála o život.
Přísahám Bohu. Měla jsem strach, že ke mně pronikne.
Je mi líto. Tak jsem se cítila.
A to nezměním.
Byl to pro mě naprostý děs. Úplně jsem se třásla. Přísahám Bohu.
Chci se ještě zeptat,
protože když jsem vás informoval,
co Ajike ta střela nakonec způsobila,
že zemřela a samozřejmě, že má čtyři děti a…
Když jsem sledoval rozhovory s její rodinou
a pocity, které prožívali
a které jste během našeho rozhovoru
místy prožívala i vy.
Jen se chci zeptat, protože vás s nimi nemohu nechat
osobně mluvit ani nic podobného,
jestli byste jim…
Je to čistě na vás, ale nechtěla byste jim napsat dopis
nebo vzkaz.
Napsat, co se vám honí hlavou, co máte na srdci.
Nemusíte, ale necháme vám tady papír a pero.
Máme ještě hodně papírování, takže se do toho vrhneme
a samozřejmě si promluvíme s nadřízeným.
Tohle…
nabízíme to všem, kteří spolu nemohou mluvit.
Takhle to prostě děláme.
Rozumím.
Takže jestli chcete…
Jak říkal kolega. My jdeme papírovat.
Taková je teď situace.
V takové fázi jsme. Zase si promluvíme.
Ale jestli jim něco chcete napsat, můžete, dobře?
Tak jo, Susan.
Teď půjdete se strážníkem.
- Ne. - Prosím?
- Ne. - Co ne?
To nepůjde.
- Co se děje? - Prostě nemůžu.
Omlouvám se. To nepůjde.
Bohužel, jsme se dostali do bodu,
kdy to takhle musí být.
Tohle není… usvědčení.
Vznesli jsme obvinění
a vy půjdete k soudu,
kde uvedete svou verzi příběhu.
Takže půjdete se strážníkem.
- Ne. - Budete zapsána.
- Nebudu. - A vezmeme vám otisky.
Ne.
Vyfotíme si vás
a ráno budete mít slyšení ve věci žaloby.
Nikam nejdu. Omlouvám se.
Je tam telefon. Budete si moct komukoli zavolat.
- Přímo v cele. - Nejdu.
Ale…
Susan, půjdete… Půjdeme.
To už teď nezměníme. Jste zatčená.
Vlastně jí můžeme nasadil pouta.
- Dáme vám pouta. - Vstávejte.
- Ne. - Vstaňte.
Nesahejte na mě.
- Vstaňte, Susan. - Pardon, ale to nejde.
Půjde to buď po dobrém, nebo po zlém.
- Je mi líto. - My to po zlém nechceme.
Vžijte se do naší situace. Nemáme na výběr.
- Jdete do cely. - Je mi líto. To nepůjde.
Susan, uvědomujete si, že když po této výpovědi
budete odmítat zatčení, jenom to vaší situaci přihorší?
- Chápu, že nechcete. - Prostě nemůžu. Necítím se dobře.
Je tam zdravotnický personál.
I zdravotní sestra.
Sdělíte jim všechny vaše léky na předpis.
Zajistí vám veškerou potřebnou péči.
- Ne, to nezvládnu. - Půjdeme.
- Půjdete a… - To prostě nepůjde.
- Tak… - No tak, Susan. Vstaňte.
- Nemáme čas na debaty. - Vážně. Nemůžu.
Dobře, ale rozumíte tomu, že vás zatýkáme
a že tak či onak půjdete do vězení?
- To je mi jedno. - Susan.
To prostě nepůjde. Omlouvám se.
Co teď děláte, je naprosto iracionální.
To vím, ale prostě nemůžu.
Takže víte, že to není racionální. To nedává smysl.
Chápu, ale nemůžu. Omlouvám se.
Dobře. A teď jsme v situaci,
kdy se vaše chování vymyká rozumu.
Chováte se iracionálně.
Omlouvám se. Tohle prostě nemůžu.
Na téhle židli už sedělo hodně lidí, a všichni se zvedli.
Odešli po svých, i když udělali opravdu hrozné věci.
Nejste jediná, ale žádám vás…
- Cítím se hrozně. To nezvládnu. - Ano.
Zavedeme vás do cely. To nezměníte.
- To nezvrátíte. - To je mi fuk. Klidně mě zabijte.
Nikoho zabíjet nebudeme.
Vezmeme vás do vězení.
Budeme raději, když tam dojdete sama.
Bude to pro všechny mnohem snazší.
- Můžete se postavit? - Ne.
Takže tu budete sedět celou noc?
Nevím, asi mě raní mrtvice.
Jak jsem říkal, chceme vás zavést ke zdravotníkům.
Čím rychleji vás tam dostaneme, tím rychleji vás můžou prohlédnout.
- To prostě nezvládnu. - Bude to takhle.
Nasadíme vám pouta
a když vás tam budeme muset dovést násilím, tak to bude násilím,
protože jsme povinni vás vzít do vězení, rozumíte?
- Díky. - Pardon, já jen…
- Rozumím. - Ruce za záda, prosím.
Díky, Susan.
Neudělala jsem to schválně. Nebylo to úmyslné.
Nebylo to předem promyšlené ani naplánované.
Tohle je absurdní.
Tudy, prosím.
„Přijměte mou upřímnou soustrast. Nechtěla jsem vám zabít mámu.
Bála jsem se, že vaše máma zabije mě.
Vystřelila jsem…
ze strachu.“
Tady šerif Woods.
I když jsem s vámi nemluvil přímo,
něco jsem slíbil, a teď volám,
že jsme tu paní, co střílela, zatkli.
Je ve vazbě.
Jsem matka Ajike.
Když se na ni podíváte, můžete říct, že toho moc neměla.
Měla všechno.
Měla lásku.
Měla soucit.
Měla čtyři krásné děti.
- Nevyrůstejte s pocitem viny. - Přesně!
Neříkejte: „Máma by nezemřela, nebýt mě.“
Ne, máma se rozhodla vás zastat.
Dobře totiž věděla, že když vás nechá lidmi ponižovat
a nepostaví se za vás,
vyrostete s pocitem,
že vás lidé mohou ponižovat.
Dala přednost vám namísto sebe.
To matky dělají.
A tak běžte a buďte vším, čím chtěla, abyste se stali.
Tu noc, kdy…
se to stalo,
jsem usnul v tetině autě.
A ve snu se mi ukázala jako anděl.
SE ZÁKONY STAND YOUR GROUND SE POJÍ 8 AŽ 11% NÁRŮST
POČTU VRAŽD, COŽ JE ZHRUBA 700 VRAŽD ROČNĚ NAVÍC.
VÝZKUM PROKÁZAL OBROVSKÉ RASOVÉ ROZDÍLY,
KDY BÍLÍ AMERIČANÉ MAJÍ V PŘÍPADECH SEBEOBRANY
MNOHEM VĚTŠÍ ŠANCI NA ÚSPĚCH
OBZVLÁŠŤ, KDYŽ ZABIJÍ OSOBU ČERNÉ PLETI.
Členové poroty,
byli jste vybráni a podali přísahu jako porota případu
státu Florida proti Susan Louise Lorinczové.
Susan Lorinczová je obviněna ze zabití střelnou zbraní.
Viděla jste, jak matka od Isaaca a Izzyho sahá po klice?
Ne.
Slyšela jste matku od Isaaca a Izzyho říct:
„Zabiju tě“?
Ne.
Slyšel jste matku od Isaaca a Izzyho říct:
„Zabiju tě“?
Ne, pane.
V té čtvrti už se někdy střílelo, že ano?
- Námitka. Relevantnost? - Ano.
Připouští se.
Byla to plastová cedule, něco jako z lepenky.
Dá se koupit v obchodě, s kovovými zapichováky.
Dobře.
SOUKROMÝ MAJETEK
A paní Owensová vám sdělila,
že Susan Lorinczové tu noc řekla:
„Až příště vyběhneš na mé děti, budeš si to muset vyřídit se mnou.“
- Je to tak? - Ano.
Řekl jste někdy osobně těm dětem,
že to nesmí?
Neřekl.
Dobře. A proč ne?
- Není to můj pozemek. - Dobře.
Dvanáctá fotka, první fáze.
- Kolečkové brusle z blízka. - Ano.
Nevím, kde je. Pořád jsem doma.
Neotevřela jsem jí.
Když jsem dorazil na místo činu, byl to naprostý chaos.
Viděl jsem oběť ležet na zemi
a několik lidí tvrdilo, že ji střelili.
Dívala jste se,
jestli byly dveře zvenku nějak poškozené, kromě otvoru po kulce?
Nic vážného jsem neviděla.
Našla jste něco důležitého v koši
označeném číslem tři?
- Dvě zbraně. - Dobře.
Tohle je ta zbraň.
Pokud důkazy poukazují na něco jiného, než co, co říkáte,
nevypadá to dobře.
Nutil jste ji nebo jí nějak vyhrožoval, aby s vámi mluvila podruhé 6. června?
No pane.
Ale jen dvě minuty po tom, co jste zavěsila poprvé.
Takže všechny vámi popsané věci
u vašich dveří se staly během dvou minut.
Tento případ od vás jako od poroty žádá, abyste odpověděli na jednu otázku.
Bylo přiměřené střílet
přes zavřené a zamčené dveře zajištěné bezpečnostním zámkem
na někoho, kdo bouchal a křičel na druhé straně?
To je otázka všech otázek.
DŮKAZNÍ BŘEMENO SEBEOBRANY
Pokud je vaše stanovisko kdekoli v tomto grafu mimo červenou dole,
musíte shledat Susan Lorinczovou nevinnou.
Nyní soudní zapisovatelka přečte rozsudek.
Rozsudek k prvnímu bodu obžaloby. My, porota, shledáváme obžalovanou
vinnou ze zabití.
Obžalovaná je vinna ze zabití.
Prokázal stát nade vší pochybnost, že obžalovaná v době, kdy k činu došlo,
osobně použila střelnou zbraň?
Ano, tak rozhodli všichni, dne 16. srpna 2024.
Paní Lorinczová, porota vás shledala vinnou ze zabití střelnou zbraní.
Budete vzata do vazby okresu Marion bez možnosti kauce.
- Díky a hodně štěstí. - Díky, ctihodnosti. Můžeme jít?
- Ano, madam. - Děkujeme.
Díky Bohu!
SUSAN LORINCZOVÁ BYLA 25. LISTOPADU 2024 ODSOUZENA K 25 LETŮM VE VĚZENÍ
ZA ZABITÍ AJIKE OWENSOVÉ.
PŘEDSEDAJÍCÍ SOUDCE UVEDL, ŽE STŘELBU SHLEDAL MOTIVOVANOU
SPÍŠE VZTEKEM NEŽ STRACHEM.
VĚNOVÁNO ODKAZU AJIKE OWENSOVÉ, ISAACOVI, ISRAELOVI, AFRICE A TITUSOVI.
Překlad titulků: TonyG