Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Kad fotografirate na film…
uvijek ostane doza tajne.
Ali dobro znate ono što niste snimili.
8. LIPNJA 1972.
LOKACIJA: TRANG BANG
50 KM SJEVEROZAPADNO OD SAIGONA
JUŽNOVIJETNAMSKI BOMBARDERI A1 SKYRAIDER KREĆU U NAPAD NA NEPRIJATELJA
Nakon dvije runde postalo je očito
da su Skyraideri naciljali pogrešnu metu
i da bombardiraju svoje položaje.
U daljini smo vidjeli južnovijetnamske trupe
kako panično prelaze autocestu tražeći zaklon.
Dok smo gledali, dali su znak grupi civila da im se pridruže.
Tad je Skyraider treći put napao.
Ispustio je četiri spremnika napalma na te civile i vojnike.
Nedugo zatim, grupa novinara koja je promatrala
oprezno je krenula niz cestu u dim.
Dočekali su nas strašni prizori.
Vidio sam ženu koja trči iz crnog dima.
GLAS NICKA ÚTA
Druga je nosila dijete.
Vikala je: „Pomozite. Moj unuk.”
Zaustavili su je svi mediji.
Dječak je umro, sekundu nakon što sam ga snimio.
Među prvima smo vidjeli
devetogodišnju djevojčicu kako trči uz cestu.
Nije imala odjeću.
Vjerojatno ju je skinula kad se zapalila.
Djevojčica je držala ruke ovako
i trčala.
Fotografirao sam je.
Kad je prošla pokraj mene, koža joj se gulila.
Bila je gadno opečena.
Rekao sam: „Nema više slikanja. Umrijet će za nekoliko minuta.”
Tu smo sliku nas petero
ili šestero gledali u jednom trenutku.
24 sata kasnije,
sliku je vidjelo milijardu ljudi.
Objavljena je diljem svijeta. Bila je toliko šokantna
da se urezala u kolektivnu svijest
američkog naroda.
Nick je dobio Pulitzera.
Pulitzerovu nagradu
i nagradu za fotografiju godine 1973.
Dame i gospodo, Nick Út.
Slavni fotograf AP-a.
- Nick Út. - Nick Út.
Jedna od najutjecajnijih i najpoznatijih fotografija u povijesti.
To je bilo prije 35 g.
Prošlo je 40 godina.
Pedeseta obljetnica kultne slike.
Papa Franjo osobno je upoznao „Napalm djevojčicu”
i fotoreportera čiji je rad preobrazio oboje
u simbole mira.
Kako pomiriti nešto tako tragično i nešto što je donijelo slavu?
Sretno.
Dragi Gary, nosim ovaj teret posljednjih 50 godina,
ne izlazeći u javnost.
Bio sam urednik fotografije u Saigonu 1972.,
u vrijeme kad je Nick Út snimio slavnu fotografiju „Napalm djevojčice”.
Jednostavno rečeno, Nick nije snimio tu slavnu fotografiju.
Bio je to slobodni fotograf.
Postoji više u ovoj priči.
Vrijeme je da olakšam savjest.
POTRAGA ZA FOTOGRAFOM
Bio sam slobodni fotograf 20 godina.
To je nesigurna egzistencija.
Imate samo autorstvo vašeg djela.
To je vaš prihod i vaša ostavština.
ARLES, FRANCUSKA
Neke fotografije nadmaše sve druge.
Uhvate nešto.
Predstavljaju priču, trenutak u vremenu
koji druge fotografije jednostavno ne dosegnu.
Teško je to objasniti, ali jednostavno znate kad vidite.
Jednog dana u prosincu 2022.
dobio sam e-mail od Carla Robinsona.
Nosim ovaj teret posljednjih 50 godina.
Jednostavno rečeno,
Nick nije snimio onu slavnu fotografiju.
To je vraška optužba.
Bio sam zapanjen.
Bio je urednik fotografije u AP-u. Bio je u sobi.
Kao noćna mora koja se ponavlja.
Rekao je: „Spreman sam ispričati svoju priču.
Podijeliti je sa svijetom.
Volio bih da mi pomogneš.”
Fotografija Kim Phúc
možda je najpoznatija, najslavnija fotografija rata ikad.
To je svetinja.
Pomisao da ju je možda snimio netko drugi, a ne Nick Út,
bila je strašna.
Pomislio sam
da je to optužba koju svakako treba istražiti.
Možda se pokaže netočnom. Možda nikad nećemo saznati.
No to je svakako pitanje koje zahtijeva odgovore.
HO-ŠI-MIN
Morao sam sjesti s Carlom.
Ovo su ozbiljne optužbe.
Iako imamo zajedničke prijatelje, nisam dobro poznavao Carla.
Da mu vjerujem? Ili je riječ o starom zamjeranju?
Hej, Carle.
- Kako si? - Drago mi je.
Cijela moja prošlost je preda mnom.
Ma daj?
Carle, idemo ravno u Trang Bang, 8. lipnja 1972.
Kako si započinjao dan?
Obično sam bio na poslu u 7.30 ujutro i pregledavao noćne vijesti
te prva izvješća onoga što je trebalo pokriti.
U AP-ovom uredu nismo čuli da se nešto dogodilo u Trang Bangu.
Nismo ni znali da se išta događa u blizini.
Svi ste bili u Saigonu. Što se dogodilo kad si se vratio s ručka?
Vratio sam se kasnije nego inače. Oko 15 h.
Horst Faas i Peter Arnett još su ručali u hotelu Royale,
a Jackson je već obradio film.
Jackson me pozvao da pogledam nešto.
Vidio sam sliku gole djevojčice
kako trči cestom.
Naša prva reakcija je bila da ne možemo to iskoristiti.
Nikad ne pokazujemo golu djecu.
Pregledao sam i film.
Provjerio sam potpise, tko je što snimio.
Imali smo dvostruki sustav zapisivanja u školskoj bilježnici.
Imali smo oko četiri role filma. Film Nicka Úta
i još dvoje slobodnih fotografa.
Frontalnu sliku snimio je slobodni fotograf. Provjerio sam ime.
Fotografija Nicka Úta
prikazivala je djevojčicu koja trči iz kuta.
Ta je slika bila moj izbor jer je bila diskretna.
Tad se Horst Faas vratio s ručka.
Horst Faas, legendarni AP-ov fotograf.
Bio je veličina.
Pravi profesionalac.
Laboratorij koji je postavio u uredu Associated Pressa
bio je svjetski.
Ali bio je i težak šef.
Niste htjeli naljutiti Horsta. Imao je gadnu narav.
Slika je ležala na stolu.
Vidio ju je i rekao da ćemo nju objaviti.
Nije bilo diskusije. Odluka je bila njegova. On je bio šef.
Počeo sam pisati naslov.
Bio sam pri kraju. Imao sam četiri retka.
Za fotografe AP-a koristili smo oznaku „STF/”.
Slobodni fotografi imali su oznaku „STR/”.
Bacio sam pogled na bilježnicu.
Horst Faas, koji je stajao pored mene rekao je:
„Nick Út. Neka bude Nick Út.
Neka bude netko naš.
Neka bude Nick Út.” Njegove točne riječi.
Te su me riječi pratile cijeli život.
Zašto jednostavno nisi rekao „ne” Horstu?
Mučim se s time cijeli život, iskreno.
Dugovao sam svoj posao
Horstu Faasu.
Bio sam u braku tri godine i imali smo dvoje djece.
To je bio moj posao.
Od toga sam živio.
Nisam se suprotstavio. Samo sam to učinio.
Cijeli život se osjećam krivim zbog toga,
što nisam bio dovoljno hrabar.
To je jedna od onih stvari koja mi nije dala mira.
Imaš pravo, krivnja.
Sjećam se da se vratio kasno te noći.
Bio je jako uzrujan.
Stalno je govorio o toj djevojčici
koja je imala opekline.
Sjećam se da je spomenuo
da je Horst želio da stavi Nickovo ime na tu sliku.
Ali nije je snimio Nick Út, nego netko drugi.
Bio je jako uzrujan.
To je sve što pamtim.
Kad god sam došla u ured,
Vijetnamci bi mi prilazili.
Što su govorili?
Da sliku nije snimio Nick Út.
Je li to bila javna tajna
među vijetnamskim fotografima?
Carle, pregledali smo ove slike
i možemo identificirati većinu ljudi na njima.
NBC-evu ekipu, Nicka Úta.
Ali još je netko na tim fotografijama.
Nikad nisam vidio fotografije koje su pripisane…
Znaš li tko je to?
Mislim da bi to mogao biti čovjek kojeg tražimo.
Tvoja je hipoteza da je ovaj čovjek fotograf
koji je snimio Kim Phúc sprijeda.
Da, točno.
Nepoznati fotograf. Nije bio među našim redovnim slobodnim fotografima.
Ime mi nije bilo poznato
pa ga nisam zapamtio.
Prošlo je 50 godina i uskoro ću napuniti 80.
Prije nego što umrem, želim
pronaći pravog fotografa i samo mu se ispričati.
Znam da isprika nije dovoljna,
ali neka se barem sazna istina.
Da, znaš… Mislim da je isprika najbolje što mogu u ovom trenutku.
- Možda i jedino što možeš. - Točno.
Nick Út kao fotograf jednako je slavan kao i sama fotografija.
Držala je ruke ovako, trčeći.
Odmah sam pojurio i…
Nickov brat, Huỳnh Thanh Mỹ, bio je glumac i fotograf
koji je ubijen na zadatku za AP 1965.
Priča o seoskom dječaku koji izlazi iz sjene talentiranog starijeg brata…
AP je moja obitelj.
…i osvaja Pulitzerovu nagradu u dobi od 21 godine
ušla je u legendu.
Legendu koju je AP promovirao 50 godina,
u knjizi i u filmu Od pakla do Hollywooda.
Došao sam u L.A. 1977.
Vidio sam Hollywood i rekao: „Bože. Vijetnam i Hollywood, kakva razlika.”
Prirodno je talentiran da zauzme dobar položaj
za snimanje.
Preispitivanje te legende značilo bi novo ispisivanje povijesti.
Ako Nick Út nije snimio tu fotografiju, tko jest?
Ovdje su bili AP-ovi uredi. Upravo ovdje.
Ovo će biti nemoguće.
Nikad ga nećemo uspjeti pronaći.
Nemamo nikakve informacije o njemu.
Ne znamo je li živ,
živi li u Vijetnamu ili nekoj drugoj zemlji.
Radio sam ovdje mnogo kasnije pa nisam poznavao te ljude.
Ne zna nikoga tko radi u AP-u.
Zna samo fotografski klub.
RAT
MUZEJ RATA
Zovem se Lê Vân i novinarka sam iz Ho-Ši-Mina.
Priča mi je isprva pobudila znatiželju.
Ali nisam bila sigurna je li priča istinita.
Zanimalo me, ako je istinita,
kako je onda ostala skrivena toliko godina?
Kad mi je g. Carl rekao da želi pronaći pravog autora fotografije
da mu se ispriča,
poslao mi je nekoliko fotografija osobe
koja je navodno autor fotografije.
Na temelju toga, počela sam ga tražiti.
- 'Jutro. Kako si? - Drago mi je. Jesi li dobro?
Moja generacija uvijek se trudila dostići mitske
vijetnamske fotografe.
AP-ova fotografska ostavština u Vijetnamu temelji se na četiri Pulitzera.
Monah koji se sam zapalio Malcolma Brownea,
foto esej Horsta Faasa iz 1964.,
smaknuće Vietkonga Eddieja Adamsa
i fotografija devetogodišnje djevojčice
koja bježi od napada napalmom u Trang Bangu.
Istrčala je iz hrama, na cestu, nasred…
HỒ THỊ HIỀN, ROĐAKINJA KIM PHÚC, 12 G. 1972.
Svi su dotrčali ovamo, gdje stojimo sada.
Prvo su bombardirali ovo područje, a zatim i druga.
HỒ VǍN BACH, ROĐAK KIM PHÚC 11 G. 1972.
Ovo je bio prvi napad.
Ovo je bio napalm koji je spalio djecu?
- Da, napalm. - Da.
Ovo sam ja s obitelji Kim Phúc.
Tu je Kim Phúc. Tâm.
Cijela obitelj. I oni su obitelj.
To ste vi?
Gdje ste? Ovdje ste.
- I… ovdje. - Da, to sam ja.
Ovdje moja sestra vodi mog brata.
Bilo je mnogo vrištanja.
Ostao sam miran
i skinuo dijelove bombe
koji su se zalijepili kao zagorjela riža na njih.
Gdje ste bili kad je bomba pala?
Bježala sam. Dok sam bježala,
bomba je pala.
Bježala sam s 25. jedinicom. Kim Phúc je bila s bakom i opečena je.
Izašli ste s Kim Phúc?
Bježali smo zajedno. Svaka grupa sa svake strane mosta
trčala je, spoticala se, vrištala.
Dotrčali ste do novinara?
Jeste li znali tko su oni
i što su radili? Jeste li znali da su novinari?
Ne, nisam znala tko fotografira.
Ovo je kad su snimljene neke od zadnjih fotografija.
Ozlijeđena djeca prevezena su u bolnicu.
Sjećate li se kako se to dogodilo? Kako su djeca dospjela u bolnicu?
Točnije, kako je Kim Phúc dospjela u bolnicu?
Strpali su je u vozilo.
Tko je to učinio?
Ljudi uokolo pomagali su jedni drugima.
Tko su oni bili?
Bilo je mnogo ljudi.
- Civili ili vojnici? - Civili. Stavili su je u vozilo.
Tada smo za sve koji su bili uredni, bijeli i svijetle puti
mislili da su Amerikanci.
Rekli smo neka je odvezu da je spase. I bilo je tako. Spašena je.
Bach, je li ovo čovjek koji je odveo Kim Phúc u bolnicu?
Ne.
Bio je to lijepo odjeveni civil.
To je sve čega se sjećamo.
Pustite prošlost.
U redu, hvala.
Dame i gospodo, Nick Út.
Dobra večer, dame i gospodo.
Preživjela je samo zato
jer je Nick spustio fotoaparat
i odvezao je u bolnicu.
Ubacio sam je u svoj službeni auto, kombi.
Sva djeca unutra
plakala su cijelo vrijeme, 40 minuta, 35 minuta.
Stali smo u bolnici Củ Chi.
Moja propusnica bila je ključna. Odmah su je uveli.
Ta je fotografija imala snažan utjecaj na povijest moje zemlje.
Fotografija „Napalm djevojčica” pomogla je antiratnom pokretu u Vijetnamu.
To je imalo iznimno veliko značenje za vijetnamski narod,
koji je prošao dug i bolan ratni period.
Zbog toga,
osoba koja je prenijela taj trenutak i sliku svijetu,
junak je u vijetnamskoj povijesti.
Vidio sam cijeli Vijetnamski rat, od 1968. nadalje
u crno-bijelom filmu.
Ljudi izvana nisu shvaćali
koliko su se novinari međusobno natjecali.
Bilo je više od tisuću akreditiranih novinara
iz cijelog svijeta.
Ako ste čuli da se odigrala važna bitka,
ustali biste rano da budete prvi
u helikopteru do tamo.
Bili biste zadovoljni ako nema nikoga iz AP-a ili Reutersa.
Novinari su imali počasni čin bojnika.
Ako ste željeli ući u helikopter, a neki satnik je čekao,
rekli biste mu da se izgubi.
Za mladog novinara bila je to prava avantura.
Moram priznati da me više zanimala pustolovina,
nego stvarni ljudski utjecaj rata.
Što sam dulje bio tamo, sve sam više shvaćao strahote.
Tijekom operacije, ubijena su 53 neprijatelja.
Privedeno je 856 osumnjičenih.
Postojalo je zajedništvo među novinarima koji su odlazili danju,
možda u bitku,
i onda se vraćali noću,
posve odvojeni od patnje ljudi.
Bilo je nadrealno.
Mogli ste vidjeti metke kako lete diljem grada,
a vi biste sjedili i gledali
i pili džin-tonik.
Carl i ja bili smo prijatelji, ali bili smo drukčiji.
Bili smo mještani.
Obojica smo imali žene Vijetnamke.
Izlazili bismo noću,
pili pivo
i provodili vrijeme s Vijetnamcima.
Obojica smo poštovali
bogatstvo vijetnamske kulture
i patnju ljudi.
Ured Associated Pressa bio je sjajna škola.
Sjajno mjesto za učenje. I ja sam tamo učio.
Tijekom Uskršnje ofenzive, koja je započela u ožujku i travnju 1972.,
većina američkih kopnenih postrojbi već je bila povučena.
U sklopu povlačenja,
zapadne novinske agencije smanjivale su osoblje.
Do te faze, bio sam urednik fotografije.
Kad je ofenziva započela, nedostajalo nam je ljudi.
Bili smo u nevolji, moglo bi se reći.
UPI nas je pretekao.
Horst Faas se vratio iz Singapura i preuzeo moj posao.
Bile su tu ključne osobe saigonške novinarske scene.
Horst Faas, legendarna osoba.
Njegova je riječ bila zakon u uredu AP-a.
Radio je s Peterom Arnettom i drugim dobitnicima Pulitzera,
što je bilo važno.
Horst je bio krupni tip s divnim bavarskim naglaskom.
Dosta je pio, dobro je jeo, bio je sjajan fotograf.
Uvijek bi snimio dobru fotografiju.
Imali smo korpus zapadnih i nekoliko vijetnamskih fotografa,
a imali smo i Faasovu vojsku fotografa,
slobodnih fotografa, posvuda.
Jako su se oslanjali na vijetnamske fotografe
koji su odlazili na teren s rolama i rolama filma
i vraćali se tjedan, dva kasnije.
Južnovijetnamski vojni fotografi
koji su htjeli nešto zaraditi sa strane, dali bi nam film.
Potpisali bi izdani račun,
dali ga tajnici ureda, a ona bi im isplatila dolare.
20 dolara.
Carle, ova fotografija.
U kojem si trenutku u uredu AP-a
shvatio što ova fotografija predstavlja?
Shvatili smo sljedećeg jutra,
kad je fotografija otišla u svijet i kad su počele pristizati reakcije.
Tad smo uvidjeli da će to biti velika priča.
Djeca na ovoj fotografiji
danas su bila žrtve južnovijetnamskih zračnih snaga.
Jedan, dva, tri, četiri! Ne želimo vaš jebeni rat!
Jedan, dva, tri, četiri!
Pitam se je li to rješenje.
Moglo bi biti
jer imaju tu sliku djevojčice bez odjeće.
Slika je snažno odjeknula.
U to vrijeme, ta fotografija u Vijetnamu nije ostavila utjecaj.
Ako, veliko ako,
bismo čuli vijest o djevojčici spaljenoj napalm bombama,
bila bi to samo priča
koju bismo brzo zaboravili.
To je bilo mnogo manje važno od vijesti o, recimo,
stotinama ili tisućama ubijenih u jednom danu.
Carl me nazvao i pitao
mogu li doći u ured AP-a da mu pomognem pronaći nekoga u bolnici.
AP je tražio nastavak priče
i morao sam pronaći „napalm djevojčicu”,
gdje god bila.
Nick Út nije se ponudio ići s nama.
Nije nam rekao gdje je djevojčica.
Tom Fox, naš drugi fotograf i ja
otišli smo na motociklima.
Jasno se sjećam pronalaska Kim Phúc.
Stajao sam uz njen krevet s Carlom.
Bila je potpuno zamotana,
okružena mrežom,
i bila je pri svijesti.
Bio sam bijesan
i veoma dirnut ovom tragedijom,
kao i mirisom.
Vonjala je po spaljenom mesu,
što je bilo jako teško.
Jako teško.
NAPALM DJEVOJČICA OPORAVLJA SE U BOLNICI
Tom mi je omogućio da razgovaram s njenim ocem i saznam cijelu priču.
Ne postoji priča nalik Vijetnamu. Vijetnam nam je nešto uzeo.
Carle, gdje si saznao ime fotografa?
2010. imali smo okupljanje pod nazivom „stari lisci”.
Okupljanje je otkrilo aspekte Carla koje nitko od nas nije ni slutio.
Moja žena, Kim-Dung, sjedila je s ratnim fotografom iz Saigona
koji je čuo ime.
Okupljanje je bilo veliko, mnogo smo pričali.
Nick Út je vidio da nešto pokazujemo.
Netko mi je rekao: „Jesi li čula?
Sad znamo ime tog tipa.”
Možeš li ponoviti ime?
- Nghệ. - Nghệ.
Vrlo rijetko vijetnamsko ime.
Bit će teško pronaći tog fotografa jer se priča zbila davno.
Ljudi koji bi mogli nešto znati preminuli su
ili su se preselili u drugu zemlju i ne znamo gdje su.
Kad smo objavili na Facebooku, informacije su bile vrlo nejasne.
ZOVE SE NGHE
GDJE JE ON SAD?
Nisam gajila velike nade.
„Gary, uživao sam u razgovoru jučer,
ali odvjetnik mi je savjetovao da ne budem u filmu.
Žao mi je što te stalno odbijam, ali ne mogu učiniti više od ovoga."
Veoma razočaravajuće.
Drugi zapadni novinar koji je pristao na intervju, a onda se povukao.
Što mislimo tko je bio na cesti tog dana?
Na ovoj fotografiji koju je AP pripisao Nicku Útu,
identificirali smo NBC-evu ekipu,
britansku ITN-ovu ekipu,
novinara New York Timesa,
novinara Chicago Tribunea
i nekoliko ljudi za koje mislimo da su slobodni ili vojni fotografi.
Za one koji su tek došli,
ovdje je David Burnett, svjetski poznati fotoreporter.
David Burnett bio je u Trang Bangu u to vrijeme
i u uredu AP-a tog poslijepodneva.
Svi misle da sam ja zdesna.
- Nisi ti? Dobro. - Ne, to nisam ja.
David je ponavljao da ne sumnja da je Nick snimio fotografiju.
Vidjeli smo ljude kako trče iz dima
prema nama.
Nick i još jedan novinar
odmah su potrčali niz cestu.
Trebalo mi je 30 sekundi da napunim fotoaparat.
U tih 30 sekunda Nicky je snimio fotografiju.
David je sam rekao da nije vidio tko je snimio fotografiju.
Sjećam se da sam bio u uredu foto-odjela AP-a
kad je izašao tehničar s otiskom formata 5x7.
Horst Faas samo ga je pogledao
i rekao: „Dobar posao, Nick Út. Pošalji to.”
Peter Arnett uvijek govori da je bio u uredu i zna što se dogodilo.
No Peter nije svjedočio onome što se zbilo u tamnoj komori.
Malo tko je vidio što se događalo u tamnoj komori.
Potkopati AP u Vijetnamu
i potkopati Horsta Faasa velika je stvar.
Cijela njihova ostavština temelji se na tom sjećanju.
Što je s Vijetnamcima koji nisu razgovarali s nama?
Imamo dečke s NBC-a.
Võ Suua i Tran Van Thâna.
- Võ Suu je odbio? - Da, odbio je.
Nazvao sam ga jedan dan i pitao za to.
Rekao je: „Razgovaraj s Carlom. Govori istinu.” Samo je to rekao.
- Dobro. - Nije htio reći više.
U priči nije riječ o tome da je Nick ukrao fotografiju.
To je nešto što se dogodilo Nicku.
Nitko ga nije pitao, zar ne? Carl nam je tako rekao.
Samo su mu dali sliku. Doveli su ga pred gotov čin.
Bacili su mu vrući krumpir.
I on je na mnogo načina žrtva.
Moramo ga tretirati s dostojanstvom i poštovanjem.
DRAGI NICK,
VOLIO BIH NAPRAVITI INTERVJU S TOBOM
- Terri? - Da.
Dakle, Skyraideri su bacili napalm ovdje.
Vidimo novinare, eksplozije.
Vidimo Nicka Úta ovdje s torbom za fotoaparat i pončom.
I kacigom.
Vrlo očito.
Uvijek je govorio da je baka prva izašla,
a ovaj muškarac nosi drugo dijete.
Ovo je slika,
a ovo je sljedeći kadar.
Evo, ovo je slika Nicka Úta.
No, zanimljivo,
snimljena je od strane Saigona,
okrenuta prema dimu.
Zatim su se fotografi okrenuli.
Djeca su protrčala.
Vidiš koga vidimo ovdje?
Vidimo Nicka Úta,
ali zapravo nije s grupom fotografa
koji su snimili Kim Phúc kako trči cestom
i sada su… okrenuti…
- Prema Saigonu, dalje od hrama. - Da.
Ako damo ove sekvence…
Da.
…forenzičarima…
Trebali bi nam moći pomoći odrediti tko je osoba
koja je mogla snimiti fotografiju.
- Vjerojatno. - Da.
U Parizu postoji forenzička skupina, Index Investigation,
koja bi nam mogla pomoći.
Čak i ako ne uspiju,
barem ćemo znati da smo pokušali.
Kad je fotografija… godinu poslije
osvojila Pulitzerovu nagradu, kao i World Press Photo, Overseas Press Club,
nije li to bilo vrijeme da istupiš i kažeš istinu?
Tad je već bilo prekasno.
Pomeli smo to pod tepih.
- Nismo razgovarali o tome. - Zašto?
Horst Faas nije bio tip s kojim ste htjeli raspravljati.
Nisam bio u položaju dizati frku oko toga.
Zašto si čekao da Horst umre?
Mislim da nije pošteno što sam čekao da premine.
Razgovarao sam o tome nasamo s ljudima tijekom godina.
Horst Faas, moj nadređeni.
Tipkao sam natpis.
„STF, kosa crta, ime…”
Na okupljanju „starih lisaca”
rekao sam Arnettu: „Ne znam znaš li ovu priču,
ali ovo se dogodilo.”
Rekao sam mu sve što mi je na duši.
Imam ovdje nešto od Arnetta, Petera Arnetta,
legendarnog dobitnika Pulitzera, dopisnika AP-a iz Vijetnamskog rata,
Horstovog bliskog prijatelja.
Kaže: „Dragi Carle, šokiran sam tvojom pričom.
Sigurno si svjestan da će AP sa svim svojim resursima,
Horst sa svojim brojnim prijateljima
te sam Nick Út i njegovi vijetnamski suradnici
učiniti sve u svojoj moći da diskreditiraju tebe i tvoje tvrdnje
i ospore sve što kažeš.”
Prilično grubo.
Štoviše, nevjerojatno od Arnetta.
Koji je datum na tome?
Peti kolovoza 2009.
Ponovno, 2015. godine,
na javnom forumu,
javio ti se Arnett.
„Uprava AP-a dobro je upoznata
s Robinsonovim lažnim tvrdnjama
koje iznosi zadnjih godina
i odlučno će braniti Nickov ugled na temelju izjava svjedoka
i AP-ovih fotografija iz tog razdoblja ako odluči izaći u javnost.”
Peter Arnett tvrdi
da je više rukovodstvo agencije svjesno tvojih optužbi.
- Jesu li ti se javili? - Ne.
Nikad mi se nisu obratili.
Jesi li ikad pomislio kontaktirati Nicka
i raspraviti to s njim osobno?
Kad je Nick službeno otišao u mirovinu,
poslao sam mu privatni e-mail
i rekao: „Slušaj, znaš da znam istinu.
Zašto ne siđeš s pozornice i uživaš u mirovini?”
Ali nastavio je.
Na vijetnamski način,
trebao je biti mnogo skromniji. Ponizniji.
Što je bolje?
Što je točno?
Mit koji dolazi s nepravdom
ili prikazivanje mita istinom?
Postoji cijela strana priče
koja nije zabilježena.
Osoba koja je fotografirala,
od dana nastanka fotografije,
isključena je iz stvarnosti.
Kako je njemu?
Kako je njegovoj ženi i djeci?
Ta priča zaslužuje pravdu.
Jedan moj prijatelj objavio je to na Facebooku.
CHINH ĐÀO SURADNIK NGHỆA
Kao prvo, odmah sam prepoznao ime
jer mi je Nghệ blizak prijatelj i suradnik.
Pročitao sam priču
i vidio sliku.
Odmah sam nazvao Nghệa
THANG DAO SURADNIK NGHỆA
i rekao: „Nghệ, tvoja priča se saznala!”
Odgovorio je: „Zbilja? Neki me ljudi traže?”
Bio je vrlo uzbuđen.
„O, Bože!
Ljudi će brzo saznati istinu.”
Mogli smo samo čekati.
Tri dana kasnije, tri ili četiri dana kasnije,
nakon objave na Facebooku, dok sam sjedila u kafiću,
zazvonio mi je mobitel i primila sam poziv.
Neću zaboraviti taj trenutak.
Tražila sam ga da ponovi dvaput.
Rekao je: „Nazvao me g. Nghệ.
Ovdje Nghệ. Ja sam onaj kojeg tražite.”
Nakon toga skinula sam naočale, spustila glavu
i zajecala.
Bit će u Vijetnamu još samo jedan mjesec.
Zato sam se željela odmah naći s njim.
FIONA, PRONAŠLA SAM G. NGHỆA
IDEM SE NAĆI S NJIM
ŠALIŠ SE?
RECI MI VIŠE! ŽIV JE?
DA
ON JE SNIMIO FOTOGRAFIJU?
DA
JAKO UZBUDLJIVO!
SAMO POSTAVLJAJ PITANJA. NE GOVORI NIŠTA.
MORAMO POTVRDITI DA JE TO ON.
Čekao nas je od ranog jutra
kad je saznao da ćemo ga posjetiti.
Nije ništa jeo, samo je sjedio i čekao.
Kad sam ga vidjela, stvarnu osobu
ispred mene, starijeg čovjeka,
teško je opisati kako sam se osjećala u tom trenutku.
Koja je slika vaša?
Ona s golom djevojčicom čija je odjeća spaljena.
Ona koja je dobila Pulitzera?
Da, upravo ta.
Nick Út bio je sa mnom na tom zadatku. Ali nije on snimio tu fotografiju.
Samo je slikao izdaleka.
Ta je fotografija bila moja.
Čovjek iz AP-a prihvatio je fotografiju, a meni dao razvijenu sliku
i ostatak filma.
Ostalo sam dao novinaru u Saigonu.
Kome ste je prodali?
Šefu. Sljedeći sam se dan vratio i dao mi je razvijenu sliku, ovoliku.
Dao mi je 20 dolara i rekao da će on uzeti fotografiju.
Uzeo sam 20 dolara i odveo ostale dečke na piće.
To je to.
Kad bi inače novinska agencija kupovala fotografije od vas,
bi li napisali vaše ime kad bi ih objavili?
Ne, rijetko. Samo u posebnim prilikama.
Kad bih se vratio sa snimanja, dao bih im cijeli film.
Radili su što su radili i nisam se miješao.
Nakon što sam upoznala Nghệa, bila sam nevjerojatno sretna.
Jednog sam se jutra probudio i vidio vijesti na WhatsAppu.
Imamo snimku Nghệa s iPhonea
i doista je on snimio fotografiju.
Nevjerojatne vijesti.
Javili smo novosti Nghệovoj kćeri.
E-MAIL ODGOVOR OD JANNIE: NE ZNAM ODAKLE POČETI…
ČITAM VAŠ E-MAIL IZNOVA I IZNOVA.
NE MOGU VJEROVATI DA SE OVO DOGAĐA. NAPOKON ĆE SE SAZNATI ISTINA!
Nazvala sam ga.
Pitala sam ga što ima.
„Pogodi što?
Nećeš vjerovati, ali netko me traži.
Znaju za moju sliku.
Ručao sam s njima. Rekli su mi.
Žele napraviti priču. Znaju za mene i sve ostalo.
Možeš li vjerovati?”
Ono što se dogodilo poslije bilo je vrlo čudno i nevjerojatno.
Poslala sam poruku g. Nghệu da pitam kako je i da ostanemo u kontaktu,
ali nisam dobila odgovor cijelu noć i sljedećeg jutra.
Sljedeći dan ponovno sam ga pokušala dobiti.
Zvala sam cijelu noć i cijelo jutro, ali i dalje nije bilo odgovora.
Zvala sam ga opet, ali nije se javljao.
Stalno sam zvala.
Sljedeće poslijepodne opet sam nazvala.
Javila se prijateljica g. Nghệa
i rekla da je Nghệ imao moždani udar.
Rekla je da bi mogao pasti u komu i da mu je stanje ozbiljno.
Vrlo ozbiljno.
Postala sam
jako emocionalna razmišljajući kako leži u bolnici,
između života i smrti.
Sjetila sam se nečega što mi je rekao.
„Ako nemam dokaze, onda sam nitko i ništa,
dok je druga osoba junak.”
Mojeg oca
rodila je ljubavnica mog djeda.
Nisu ga željeli
pa su ga dali jednoj obitelji koja je radila za baku i djeda
i koja ga je jako voljela.
Moj tata je napustio selo i otišao u Saigon.
Upisao je školu fotografije.
Ondje je upoznao moju mamu.
Bila je frizerka u susjednoj kući.
Vjenčali su se i dobili nas troje.
Pridružio se vojsci, ali samo je fotografirao.
Vojska ga je poslala u Ameriku na studij
i tamo je dobio diplomu.
DIPLOMA O USPJEŠNOM ZAVRŠETKU
TEČAJA RADA U FOTOGRAFSKOM LABORATORIJU
Promaknuli su me u poručnika
jer sam imao diplomu psihološko-propagandnog odjela.
Radio sam u filmskom odjelu, na prikupljanju vijesti.
Kad ste 1975. emigrirali u Ameriku?
Mjesec dana prije dolaska sjevernovijetnamske vojske.
Radio sam za američko veleposlanstvo
i ljudi zaduženi za važne poslove imali su prednost.
Jasno se sjećam
da je moj tata samo rekao:
„Morate se spremiti. Odlazimo.”
Rekli su nam da ne idemo na odmor,
nego da napuštamo zemlju.
Tako smo došli ovamo.
KALIFORNIJA 6 MJ. NAKON NGHỆOVOG MOŽDANOG UDARA
- Hej. - Bok, Gary.
- Kako si? - Kako si?
- Drago mi je. - I meni.
Izgledaš sjajno. Kako si?
Dobro sam. Kako si ti?
Odlično. Drago mi je što si dobro.
Drago mi je.
- Fantastično. - Da.
- Hoćemo li ući? - Da, uđi.
Nakon tebe.
- Izgledaš sjajno. - Hvala. Puno hvala.
Hajde, Gary.
Možemo li razgovarati o ratu?
8. lipnja 1972.
Možeš li mi ispričati što si radio tog dana i zašto?
Bila je postaja, ne znam koja,
ali pozvali su me da snimam.
Rekli su da je Vietkong već ušao u Trang Bang.
Da su u hramu u Trang Bangu.
Nisu imali vozača. Rekao sam da sam i vozač.
Unajmio sam auto i odvezao se onamo.
Kad sam stigao,
vidio sam avione kako lete iznad
i znao sam da će biti nevolje.
Pozvao sam nekoliko dečki i rekao im
da će imati posla.
Mislio sam da se ondje skrivaju civili.
Zatim su avioni bacili dvije bombe.
Kako je to glavna cesta, moraju izaći onamo.
Nemaju kamo drugdje pobjeći.
Sve sam pripremio unaprijed.
Vidio sam fotografiju u tom trenutku i jednostavno je snimio.
Uspio sam uhvatiti taj trenutak
i znao sam da imam sjajnu sliku.
Imam…
Nghệ, jesi li koristio ovakav fotoaparat?
Da, upravo takav. Bio je to Pentax.
Da, objektiv od 50 mm.
Normalno.
Kad si ponovno vidio tu sliku?
Nakon što sam prodao fotografiju, šest ili sedam mjeseci kasnije.
Netko iz agencije rekao mi je:
„Tvoja je fotografija otišla u Ameriku.
Osvojila je nagrade.
Želiš li podnijeti žalbu?”
Razmislio sam i pomislio kako nemam nikakav dokaz.
Otići ću doma provjeriti.
Moja žena je podrapala sliku koju su mi dali
i bacila je.
Nghệ, jesi li tada mislio da je došlo do pogreške
kad si vidio da su imena promijenjena?
Ili da je to učinjeno namjerno?
Ne, bilo je namjerno.
Odmah sam znao.
Da.
To mi je profesija. Znao sam.
Tog dana Út je bio jedini AP-ov čovjek tamo.
Zato su pripisali fotografiju Útu.
Jesi li ga vidio otad i razgovarao o tome s njim?
Upoznao sam ga, ali nisam ga pozdravio. Nije ni on mene.
Bio sam uzrujan.
Naporno sam radio, ali on je dobio sve.
Dobio je priznanje. Nagrade.
Slavili su ga u Vijetnamu.
Sjećam se da je tog dana tata došao doma,
sjeo, izvukao film iz džepa,
bacio ga ovamo i rekao da ga je prodao.
Bacio je tu sliku na hladnjak.
Nakon što je tata otišao,
ja i moj mlađi brat,
ušuljali smo se i uzeli sliku.
Moj mlađi brat prvi je uzeo sliku
i vratio ju je.
Šapnuo mi je da ništa ne kažem.
Ali i ja sam htjela vidjeti.
Učinila sam isto
i odmah vratila sliku.
Pogledali smo se.
Bili smo u šoku.
Djevojčica je bila moje dobi.
Zašto je gola? I zašto vrišti?
Kad je mama čistila,
mrmljala je sebi u bradu
zašto tata donosi takve slike kući.
Poderala je sliku i odmah je bacila u smeće.
Moja majka je bila tradicionalna vijetnamska žena.
Nakon toga tata se uspaničio.
Govorio je: „Da nisi bacila sliku,
sad bih imao dokaz.”
Iznova
i iznova
dok se nisu razveli.
- Gary, želiš li nešto pojesti? - Naravno. Fantastično. Hvala.
Kad si rođen, Anthony?
- Rođen sam 1961. - '61. Dobro.
Cijelo djetinjstvo proveo si u ratu, zar ne?
- Da, tako nekako. - Da.
Provodio si mnogo vremena s Nghệom tijekom rata? Znam da je radio.
Da, ali uvijek se vraćao da mu operem auto.
- Ja uvijek perem auto. - Oprao si tatin auto.
Anthony, razgovarali smo o fotografiji koju je snimio tvoj otac.
Kako se osjećaš kad vidiš tu fotografiju?
Kad god je vidim, kažem da ju je moj tata snimio.
To je to.
Ali za njega je to druga priča.
Uvijek osjeća nešto ovdje.
„Zašto me tada nitko nije primijetio? To sam ja. Ja sam slikao.”
- To ga boli. - Žao mi je.
Jesi li dobro?
Ne.
Žao mi je.
To je izgubljena bitka.
Mislim da želi zaboraviti na to.
Zato što nema…
nema pomoći, nema natrag.
Ne mogu nikako razumjeti
zašto bi dali Nghệu fotografiju koju je snimio.
- Dokaz da je snimio tu fotografiju. - Da.
Dati mu dokaz nečega što su mu uzeli,
veoma je neobično.
Da.
Smatram da ovdje postoji nepravda,
generalna nepravda. Mislim da to ne bi učinili
zapadnom fotografu u Americi, ili Francuzu ili Englezu.
Mislim da su vašeg oca iskoristili,
kao i mnoge fotografe
i mnoge slobodne novinare
iz zemalja trećeg svijeta
prije i poslije.
Mislim da treba govoriti o tome.
Da. Ne, znaš što? Stalno razmišljam o tome.
Mnogi znaju da je on snimio fotografiju.
Moj ujak zna,
moja teta,
svi njegovi prijatelji koji rade za CBS, NBC,
svi znaju.
Zašto nitko nema hrabrosti reći nešto?
Što bi vas sad zadovoljilo?
Želim da AP ispriča istinitu priču,
priču o mom tati.
Sretan rođendan, dragi djede
Sretan rođendan ti!
Tata i ja razgovarali smo o tome
mnogo puta.
Kad bi barem osoba koja je učinila ono što je učinila
priznala istinu,
svi bi saznali.
No inače,
to se neće dogoditi.
Nemoguće.
Moj tata je sve stariji.
Kao da anđeo na Zemlji kuca na tatina vrata
i govori mu da će reći istinu umjesto njega.
Kad smo razgovarali s Nghệom,
otkrili smo da mu se nitko nije javio.
Ni s kim nije razgovarao.
Nitko izvana nije utjecao na njegovu priču.
Živio je tihim, skromnim životom
u savršenoj izolaciji u Kaliforniji s obitelji.
To je čovjek koji je proveo cijeli život u fotografskoj i filmskoj industriji.
Školovao se za snimatelja.
Tog dana,
Nghệ je najuspješniji, najobučeniji ratni fotograf
koji stoji na toj cesti.
DOBRE VIJESTI, MOJ UJAK JE PRISTAO NA RAZGOVOR
USPUT, UJAK THÂN BIO JE SNIMATELJ ZVUKA TOG DANA. BIO JE TAMO!
- Bok, Gary. Kako si? - Drago mi je.
Želim da upoznaš mog ujaka.
- Drago mi je, Thâne. - Hvala, gospodine. Hvala.
Puno vam hvala. Drago mi je.
Bio sam tonac za NBC News.
- Tako je. - Dugo godina.
Da. Kad ste otišli u mirovinu?
Umirovio sam se sa 63 godine.
- Da. - Ali sad imam 92.
- To je nevjerojatno. - Da, hvala.
Kad ste snimali ovu scenu,
s ove slavne fotografije, tko je bio s vama na cesti?
- Da, nasred ceste. - Da.
- Djevojčica je išla prema nama. - Da.
Bio sam u sredini, držeći mikrofon.
Nguyen Thành Nghệ bio mi je slijeva i fotografirao.
Je li Nick Út tada bio ondje?
- Ne. - Ne, dobro.
Kad ste otišli iz Trang Banga, vratili ste se u Saigon.
Saigon.
I što ste onda učinili?
Nakon snimanja, rekao sam g. Nguyễnu Thân Nghệu
da je ured AP-a pored mog.
Kupac filma bio je g. Horst Faas.
Ne znam točno izgovoriti ime, ali ljudi su ga zvali Horst Faas.
Nakon razvijanja filma, izrezao je sliku opečene djevojčice
i rekao da će kupiti taj film.
Dao mi je i uvećanu sliku djevojčice. 22 x 30 cm.
Thâne, kad ste saznali da su pripisali fotografiju Nicku Útu,
jeste li tada ikome išta rekli?
Nisam ništa rekao jer…
nitko…
nije mario.
- I bio sam zaposlenik. - Aha.
Trebao sam novac
za obitelj.
I nisam želio nevolje.
Znao sam da su šef ureda AP-a,
moj šef ureda i moj viši šef ureda
bliski prijatelji.
Nisam smio ništa reći.
Ako dobijem otkaz, kako će moja obitelj živjeti?
Moram šutjeti…
- Razumijem. - Više od 50 godina.
Moja savjest nije čista.
Kad god razmišljam o tome, ne mogu jesti ni spavati.
Proživljavam taj trenutak od prije 50 g.
Tog dana,
istina koju sam potisnuo u sebi,
zavaravajući se,
ostavila mi je nemir.
HO-ŠI-MIN
MUZEJ RATA
Rekvijem, izložba koja je odala počast svim vijetnamskim i stranim fotografima
koji su poginuli tijekom rata,
bila je čin sjećanja.
Horst je bio pokretačka snaga iza tog projekta.
Poznavao sam Horsta.
Bio je složen, paradoksalan.
Čvrst, kompetitivan.
No sposoban za veliku empatiju.
Útov brat, Huỳnh Thanh Mỹ,
poginuo je dok je radio za AP.
Horst je angažirao Nicka kako bi obitelj imala nešto prihoda.
Znaš li zašto je Horst donio odluku
da potpiše Nicka Úta na sliku?
Horsta je pogodila Mỹova smrt.
Mislio sam da je to njegov način da mu oda počast.
Mogu razumjeti da se Horst osjećao krivim zbog toga cijeli život,
zbog te pogibije. Poslao ga je na taj zadatak.
Je li bilo normalno da slobodni fotografi dobiju slike
koje je AP kupio od njih?
Da, to je bilo uobičajeno,
ako je bilo viška. U ovom slučaju, imali smo ih nekoliko.
Nešto me muči.
Ako su iz AP-a uzeli fotografiju
od slobodnog fotografa
i stavili tuđe ime na nju,
zašto su mu dali kopiju slike,
odnosno dokaz, o istoj slici?
To je sigurno učinio Horst.
Bilo je to vrlo neobično, moram reći. Pogotovo nakon potpisivanja drugog autora.
Neobično, ili je samo bio uvjeren da Nghệ neće ništa reći?
Točno.
Znaš, Faas je bio jako samouvjeren.
Napokon nam se javio Võ Suu.
On i njegov brat Huynh bili su snimatelji za američke mreže
i snimili su kultne kadrove iz rata.
Võ Suu nije bio u Trang Bangu, ali dobro je razumio svijet slobodnjaka.
Ako ste bili samostalni vojni izvjestitelj
i ako ste snimali fotografije,
predali biste ih AP-u.
Vijetnamski vojni izvjestitelji bili su siromašni.
Jednostavno bi im dali fotografije da zarade nešto novca.
Slava nije bila važna.
To znači da nisu polagali pravo na sliku
jer su mislili da kad im plate, fotografija pripada AP-u?
Da, takva je politika agencije.
Moglo bi biti mnogo slika koje su snimili drugi.
To se dogodilo.
Kad je riječ o Nickovoj fotografiji,
teško je utvrditi pravog autora.
Nick Út sigurno zna je li snimio tu fotografiju.
Pribavili smo interni dokument AP-a.
Horst objašnjava koliko je bilo teško
da ured u New Yorku stavi vijetnamska imena na fotografije.
Kaže:
„Amerikanci su ismijavali vijetnamska imena.
Zvali su ih kosookima i nisu ih shvaćali ozbiljno
jer su imali čudna imena.
Nevoljko su
pripisivali Vijetnamcima prave zasluge.”
PORUKA NICKU ÚTU: DRAGI NICK, U SAIGONU SAM
I VIDIM NA DRUŠTVENIM MREŽAMA DA SI I TI OVDJE.
PISAO SAM TI PRIJE PAR MJESECI… MOŽEMO LI SE NAĆI?
BI LI TI ODGOVARALO U 13 H U HOTELSKOM KAFIĆU?
BIT ĆU ONDJE DO 14 H. SRDAČAN POZDRAV, GARY
Hvala što ste se javili.
Imamo navode
da Nick Út nije autor
poznate fotografije nagrađene Pulitzerom.
Volio bih surađivati s AP-om.
Volio bih vas uključiti u istragu
ako nas pustite u arhiv, i podijeliti informacije s vama.
Da.
Također vam želim skrenuti pažnju
da su bivši zaposlenici AP-a, očito ne i zviždač,
koristili ime agencije da zataškaju informacije
i rekli su da je uprava agencije upoznata s optužbama
i da će diskreditirati zviždača.
Da.
Hvala i čuvajte se. Hvala.
Samo je htjela saznati što znamo i prilično je otvorena.
Rekla je da mora to prijaviti i da ćemo biti u kontaktu.
Nije bilo obrambene reakcije. Bili su vrlo otvoreni.
Da, pričekat ćemo i vidjeti.
Otkad ti je Carl ispričao ovu priču,
naknadno je napisao knjigu u kojoj ovo uopće nije spomenuo.
Da. Moj je odgovor bio vrlo jasan.
„Carle, moraš ispričati priču.
Moraš reći istinu.”
Je li bio iskren? Je li na kraju rekao da nema snage?
- Slušaj… - Što ti je rekao?
Rekao je da mu neće vjerovati.
Horst Faas je mrtav. Prikladno je.
Pitat će ga zašto je čekao
i nazvati ga oportunistom.
Naveo je sve razloge,
ali ne znam je li ijedan bio dovoljan.
Meni nije.
Nagovarao sam ga da to učini.
Poslao bi mi skice istinite priče
i rekao: „Želim da vidiš ovo.”
Odgovorio bih mu da je to priča koju mora ispričati.
Onda sam dobio završnu verziju
i toga nije bilo.
Rekao sam mu da opet nije iskren, opet ne govori istinu.
Poslao mi je ovaj e-mail 20. siječnja 2018.
„Dragi Tome, sranje.
Bilo bi bolje
da si se složio s mojom revizijom o Nicku Útu.
Progoni me cijela ova jebena priča.
Mrzim je.
Koliko ću puta
morati govoriti o tome,
sve do uzbudljivog i javnog finala
kad ću biti jednodnevna vijest u New York Timesu
i razljutiti sve svoje bivše kolege,
koje sam većinom mrzio i među koje se nikad nisam uklapao.
Ja, samo lokalni zaposlenik s ulice,
samo jebeni urednik fotografije?
Tom pričom bih samo tražio da me unište, zar ne?”
Ovo je izmučeni Carl
s unutarnjim demonom kojeg pokušava osloboditi, a ne može.
I ljut je na mene jer ne odustajem.
Pokušao sam,
ali prijatelj mi je.
Carl ne može ništa dobiti ovom pričom.
Zapravo, može sve izgubiti.
Mislim da je…
zbog toga vrlo pouzdan
izvor, zapravo.
Ne mogu zamisliti da bi netko izmislio priču
koja će ga proganjati do kraja života.
Pokušava to izbaciti boreći se s istinom.
To je snažna, duboka tama.
Dobili smo strašnu vijest da je Nghệ imao moždani udar.
Nismo znali što učiniti.
Samo sam ga htio upoznati i reći da mi je žao.
To sam osobno morao učiniti.
Zdravo, Nghệ.
- Bok. - Kako si?
Žao mi je što smo ti ukrali ime.
Želim se ispričati.
Ti si moj dokaz,
a ja sam tvoj dokaz.
Jedan kratak trenutak sve nas je zarobio u ulogama žrtvi.
Hvala što si uz mene sve ovo vrijeme.
To je tužna priča.
Najmanji čin može imati goleme posljedice.
NICK UT - AP SLOBODNI FOTOGRAF
Možemo li pogledati
Nickovu priču?
Evo što kaže.
Kaže da je tog jutra ušao u AP-ov kombi s vozačem.
Ja i David Burnett iz Time Magazinea.
Vijetnamac Hoàng Vong Doanh,
slobodni novinar za AP i UPI,
i još jedan čovjek, Nghệ, koji je bio vozač za NBC.
Nije bio novinar.
Vozio je novinare.
Vozio je mog prijatelja Lê Phúca Ðinha, snimatelja koji je snimio cijeli napad.
Nitko ne osporava da je bio ondje.
Nitko ne osporava da je fotografirao taj dan.
Kim Phúc govori da je bila u šoku i da se ne sjeća incidenta.
Fotograf koji me snimio…
Nažalost, ne sjećam se njegova lica.
Prvo je istrčala jedna starica.
Imala je barem 70 godina. Ona je prva istrčala.
Onda su istrčala djeca.
Nitko ne osporava da je fotografirao baku i dijete.
Baku i dijete kako umiru.
Izjavljuje li nedvosmisleno
da je snimio poznatu fotografiju nakon što je fotografirao baku?
- Da. - To je njegov slijed događaja.
- Točno. - Dobro.
Upravo sam fotografirao. Pogledao sam kroz objektiv
i ugledao djevojčicu
kako trči raširenih ruku i pitao sam se:
„Zašto ne nosi odjeću?”
Morao sam joj se približiti i fotografirati.
Prema Nickovoj priči,
snima… Leicom.
Koristi objektiv od 35 mm. To je imao.
Zatim ju je polio vodom.
- Svi odlaze. - Da.
Odveo je Kim, djevojčicu, i njenog brata u bolnicu Củ Chi,
najbližu bolnicu, u kombiju agencije. To je ponovio više puta.
Tada je ujak Kim Phúc istrčao
i pitao mogu li odvesti djecu u bolnicu.
Imao sam kombi. Otvorio sam vrata.
Nosio sam Kim Phúc i stavio je na pod auta
jer se nije mogla nasloniti zbog opeklina.
Onda je uskočilo troje djece.
Međutim, u dokumentarcu iz 1984.,
majka Kim Phúc priča drukčiju priču.
Bila je teško opečena. Nismo znali kako je spasiti.
Ujak ju je nosio na leđima i trčao.
Odveo ju je u Bắc Hà, Củ Chi.
Odande ju je avion prevezao u dječju bolnicu.
- Da. - Da.
Nick tvrdi da je otišao u AP,
u tamnu komoru, da razvije film s Jacksonom.
Da, Carl kaže da Nick nije bio ondje kad je stigao
i da je Nick došao poslije u civilu.
- Horst mu je rekao: „Bravo, Nick.” - „Dobar posao.”
„Obavio si dobar posao.” To je rekao David Burnett.
- Drago mi je, napokon. - Drago mi je.
- Bok. - Zdravo, Fiona. Kako si?
- Drago mi je. - Zdravo, Gary.
- Bok, Gary. - Drago mi je.
Objasnit ću vam proces i metodologiju koju smo koristili
za analizu materijala koji ste podijelili s nama.
Nakon spajanja svih različitih niti i tragova,
mislim da se pojavljuje koherentna sveukupna slika.
Prvo smo pregledali fotografije i filmske isječke koje ste nam dali,
koje su snimili novinari u Trang Bangu tog dana.
Koristili smo satelitsku snimku iz studenog 1972. da mapiramo područje
i počeli smo spajati orijentire na fotografijama i satelitskoj snimci
da utvrdimo gdje je svaka fotografija snimljena.
KONTROLNA TOČKA
Slijed koji pratimo
započinje bacanjem i eksplozijom napalm bombi
oko hrama Cao Dai u Trang Bangu.
Taj je trenutak na filmu zabilježila ITN-ova britanska novinarska ekipa.
HRAM CAO DAI
Na fotografiji snimljenoj nedugo zatim,
vidi se skupina novinara blizu kontrolne točke i mosta,
što odgovara ovoj lokaciji na satelitskoj snimci.
Okrenuti su prema hramu, što je oko 500 m, ili trećinu milje dalje.
Ovo je prva slika gdje vidimo Kim Phúc,
među skupinom druge djece.
Izranjaju iz polja na glavnu cestu,
u pratnji vojnika.
Iza njih vidimo zemljanu stazu okomitu na glavnu cestu,
što odgovara ovoj lokaciji na satelitskoj snimci.
Sljedeća dostupna fotografija znana je kao „Napalm djevojčica”.
Kim Phúc i ostala djeca hodaju glavnom cestom,
udaljavajući se od hrama i mjesta eksplozije.
Na temelju raspona vizualnih unakrsnih referenci,
odredili smo približnu poziciju fotografa na cesti,
kako je prikazano u našem 3D modelu.
Izvorni negativ fotografije potvrđuje da je naknadnu sliku
snimio isti fotograf koji je snimio „Napalm djevojčicu”.
Sljedeća dostupna slika djece dolazi iz priloga ITN-a.
Dok nastavljaju cestom,
na snimci se vidi da trče pored novinarske ekipe.
Snimatelj slijedi Kim Phúc.
U ovom kadru ITN-ove snimke
vidimo Kim Phúc i drugo dijete straga.
Dvije osobe su ispred njih.
Osoba desno snima obrnuti kadar,
pokazujući skupinu djece pred novinarima.
Među njima možemo identificirati tri snimatelja, dva tonca,
i desno, jednog fotografa s fotoaparatom, identificiranog kao slobodnog fotografa.
Novinari stoje nedaleko od mjesta
gdje je, nekoliko sekundi ranije, snimljena „Napalm djevojčica”.
U kadru s ITN-ove snimke istog tog trenutka,
možemo razaznati drugi lik u pozadini,
koji prilazi iz daljine
i nosi opremu.
Nakon reza,
ITN-ova snimka pokazuje
krupni plan Kim Phúc kako prima vodu od novinara.
Udaljeni lik s opremom sad je bliže.
Nosi kacigu i čini se da drži fotoaparat.
Isti taj trenutak također je uhvatio
fotograf koji se približavao izdaleka.
AP je pripisao ovu fotografiju Nicku Útu.
Druga slika prikazuje prizor nedugo zatim,
dok je Kim Phúc i dalje pred snimateljima ITN-a.
Osoba koja gleda prema njima vidi se na lijevoj strani kadra.
Nosi kacigu s platnenom oznakom, kratke rukave,
a jakna mu visi s desne strane.
Ti se detalji podudaraju s fotografom
koji se približava iz daljine na ITN-ovoj snimci.
Na sljedećoj dostupnoj slici, vidljiv je isti lik dok fotografira.
Najvjerojatnije ovu fotografiju Kim Phúc,
koju je AP također pripisao Nicku Útu.
Napokon, snimljen je obrnuti kadar iste scene,
gdje možemo identificirati Nicka Úta
kao fotografa koji nosi kacigu i opremu,
prvi put viđenog u daljini na snimci.
Pregledom ove snimke, sad možemo utvrditi
da se nekoliko sekundi nakon snimanja „Napalm djevojčice”
Nick Út nalazi dosta daleko od djece koja trče
i hoda prema njima iz suprotnog smjera.
Stoga možemo zaključiti da je vrlo malo vjerojatno
da je Nick Út snimio „Napalm djevojčicu”.
Nema smisla da je nekoliko sekundi nakon snimanja fotografije
bio toliko daleko i vraćao se,
ako je on snimio tu fotografiju.
Zapravo imamo
dvoje ljudi koji tvrde da su snimili tu fotografiju.
- Aha. - Samo dvoje.
Jedan je Nick Út,
a drugi je Nghệ, slobodni fotograf.
Govorite mi
da Nick Út nije bio na pravom mjestu da snimi fotografiju,
što znači da je jedina osoba na pravom mjestu za fotografiranje,
koja tvrdi da je snimila fotografiju, bio slobodni fotograf.
- Točno. - Aha.
Prema našem modelu i virtualnim kamerama,
„Napalm djevojčica” najvjerojatnije je snimljena
kamerom od 50 mm.
Barem tako pokazuje virtualna kamera, naš model.
Da.
Slobodni fotograf, Nghệ, koristi objektiv od 50 mm na Pentaxu.
To je nevjerojatno.
- Hvala. - Hvala.
Što se tiče fotografije bake koja drži dijete,
ako pogledamo dim u pozadini,
uočavamo da je znatno manje gustoće
nego u nizu fotografija Kim Phúc kako hoda cestom.
To upućuje da je fotografija bake
vjerojatno snimljena nekoliko minuta nakon „Napalm djevojčice”.
Našli smo još jedan trag u snimkama ITN-a kad kamera prati baku.
U gužvi na kontrolnoj točki vidimo lik naizgled gole djevojčice,
najvjerojatnije same Kim Phúc,
kao i drugu djecu zdesna,
što upućuje da su došli prije bake.
Nekoliko sekundi nakon snimanja „Napalm djevojčice”,
Nick Út pojavljuje se dosta daleko od djece koja trče.
To je… Nick Út.
- Dakle… - Kažeš da je predaleko.
Samo gledaj smjer iz kojeg dolazi.
Nije u pravom položaju.
Znamo da je za fotografiju važan položaj. Ne možeš slikati ako nisi ondje.
On nije ondje, a mi to znamo
jer vidimo da se nalazio predaleko da bi stigao na položaj.
Znamo gdje su slike Nicka Úta.
Znamo gdje su slike čovjeka iz UPI-a.
Ali što je s ovim tipom?
Zar ne?
Nitko nema njegove slike.
Nevjerojatno.
Mnogi će i dalje tvrditi da je Nick snimio tu fotografiju.
Ali da biste vjerovali u to,
morate ne vjerovati Carlu,
ne vjerovati slobodnom fotografu,
ne vjerovati njegovoj djeci.
Pitati se zašto mu je Horst ili netko iz AP-a
dao sliku da je stavi na hladnjak.
Morate ne vjerovati dokazima s fotografija i snimaka.
Morate ne vjerovati svemu i svakome i vjerovati samo Nicku.
Ili Arnettu, koji vjeruje da je Nick slikao
jer mu je Horst rekao da je Nick slikao.
Svi dokazi zapravo potječu od Horsta.
Kao bivši direktor fotografije u AP-u,
u dobrom si položaju da shvatiš o čemu je riječ.
Ako odnesemo ovo AP-u, što to znači za fotografiju?
Što to znači AP-u?
Nitko ne sumnja u istinitost fotografije.
- Da. - Zar ne?
Istinitost i moć slike i dalje stoje.
AP-ovo vlasništvo i distribucija slike i dalje stoje.
Bit će puno posljedica.
Mnogi će biti ukaljani ovime,
ljudi koji su branili ovo do smrti.
Da.
Na neki način, Vijetnamci preuzimaju priču
o onome što se dogodilo u njihovoj zemlji,
za razliku od,
s obzirom na prisvajanje slike, priče koja im je nametnuta.
Nije lako promijeniti priču
koja je tako dugo ukorijenjena u kolektivnoj svijesti.
Kako će Nick Út priznati
da je pogriješio i da nije on snimio sliku?
Kako vrijeme prolazi i kako je priča sve prihvaćenija,
postaje još teže.
Ili učiniš to odmah ili nikad, zar ne?
Za Nghệa,
to je pravda.
Pravda.
To je prilično moćno.
Mislim da je AP najveći problem
i jako mi je teško povjerovati
da neće ništa učiniti kad im predočimo dokaze.
AP JE PRISTAO RAZGOVARATI O NAŠIM PRONALASCIMA.
Neslužbeno je, pa očito ne mogu otkriti mnogo,
ali mislim da smo ispravno postupili
razgovarajući s AP-om.
Vidjet ćemo hoće li AP postupiti ispravno.
6. SVIBNJA 2025. AP JE OBJAVIO VLASTITU ISTRAGU
O AUTORSTVU FOTOGRAFIJE NA SVOJOJ WEB STRANICI.
52 godine vjerovalo se da je Nick Út fotograf
koji je snimio „Napalm djevojčicu”.
Međutim, nedavno otkriće
dovelo je u pitanje njegovo najveće postignuće.
Ova kultna fotografija u središtu je rastuće kontroverze.
Je li ovo doista njegova fotografija?
Priča o uzurpaciji koja je trajala 50 g.
AP u izvješću navodi:
„Autorstvo će biti uklonjeno samo ako dokazi jasno pokažu
da osoba koja tvrdi da je snimila fotografiju nije autor.”
Zaključili su da se pravo autorstvo
„ne može definitivno dokazati zbog protoka vremena,
smrti mnogih ključnih igrača,
i ograničenja tehnologije.
Dakle, atribucija autorstva ostat će kakva jest.”
IZVJEŠĆE NAVODI RAZLOGE ZAŠTO AP PODRŽAVA NICKA ÚTA,
UKLJUČUJUĆI IZJAVE OČEVIDACA.
PETER ARNETT I DAVID BURNETT, KOJI SU ODBILI INTERVJU,
TVRDE DA JE NICK AUTOR.
AP TAKOĐER DOVODI U PITANJE POUZDANOST CARLA ROBINSONA.
FILMSKA ANALIZA SCENE KORISTI NEISPRAVNI GRAFIČKI PRIKAZ
ZNAČAJNO, AP ZAKLJUČUJE:
„NIJE VJEROJATNO DA JE SLAVNA SLIKA SNIMLJENA LEICOM.”
Da, to je fotoaparat. Bio je to Pentax.
U IZVJEŠĆU SE NASTAVLJA: „VJEROJATNO JE SNIMLJENA PENTAXOM.”
„AP JE OTVOREN ZA MOGUĆNOST DA NICK ÚT NIJE SNIMIO TU FOTOGRAFIJU.”
Koristeći materijale iz izvješća AP-a, sad možemo poboljšati naše zaključke.
Prvo smo analizirali ovu fotografiju Davida Burnetta.
Nick Út pojavljuje se u prvom planu,
dok je Kim Phúc još u polju uz glavnu cestu.
Dugi objektiv sažima perspektivu,
i stoga se čine bližima nego što jesu.
Ograda od bodljikave žice, vidljiva pored Úta,
pokazuje da je još na kontrolnoj točki.
Naime, oko 170 metara od mjesta
gdje će fotografija „Napalm djevojčice” uskoro biti snimljena.
U tom trenutku,
Kim Phúc udaljena je oko 60 metara od tog mjesta.
Burnettova fotografija pokazuje da bi Út, da bi snimio slavnu fotografiju,
morao pretrčati triput veću udaljenost
nego Kim Phúc u istom kratkom intervalu.
Zatim smo pregledali NBC-evu snimku od tri sekunde
snimljenu odmah nakon „Napalm djevojčice”.
Pažljiva analiza lokvi vode na cesti na različitim slikama
omogućuje nam da utvrdimo kretanje Kim Phúc.
Sa svog položaja na fotografiji,
uznapredovala je oko 40 metara uz cestu,
dok se ne pojavljuje straga na ITN-ovoj snimci.
Na temelju procijenjene brzine,
prošlo je oko 15 sekundi od slavne fotografije.
Naša 3D rekonstrukcija tog kadra otkriva da je Nick Út
na udaljenosti od oko 50 metara od ITN-ovog snimatelja u tom trenutku.
Drugim riječima, 15 sekundi nakon što je fotografija snimljena,
vidimo Úta na udaljenosti od oko 75 metara
ili 70 metara od mjesta gdje je snimljena „Napalm djevojčica”
kako i dalje hoda cestom iz suprotnog smjera.
Da bi Nick Út snimio fotografiju,
morao bi trčati 170 metara niz cestu
s položaja na kontrolnoj točki,
zatim trčati natrag 75 metara,
okrenuti se
i pojaviti se koji tren kasnije
mirno hodajući prema sceni.
To se čini krajnje nevjerojatnim scenarijem.
WORLD PRESS PHOTO,
ORGANIZATOR NAJVAŽNIJE MEĐUNARODNE NAGRADE ZA FOTOGRAFIJU,
POKRENUO JE VLASTITU FORENZIČKU ISTRAGU.
Novo istraživanje baca sumnju je li Nick Út autor kultne fotografije,
što nas je potaknulo na duboko razmišljanje
i na naknadnu istragu.
Pozivam ravnateljicu Zaklade World Press Photo,
Joumanu El Zein Khoury, na pozornicu.
Zaplješćite joj, molim vas.
U skladu s našim procedurama ocjenjivanja i s našim vrijednostima,
ne možemo, uz količinu sumnje koja postoji,
nastaviti govoriti da je Nick Út autor fotografije.
Obustavili smo pripisivanje autorstva
Nicku Útu.
Mislimo da je autorstvo vrlo važno. Mislimo da je istina vrlo važna.
Mislimo da je točnost vrlo važna.
I mislimo da naša javnost i naša zajednica
zaslužuju to imati, pogotovo u današnjem svijetu…
OVO JE PRVI PUT U 70-GODIŠNJOJ POVIJESTI ORGANIZACIJE
DA JE AUTORSTVO NAGRAĐIVANE FOTOGRAFIJE POVUČENO.
Ono što prihvaćamo kao službenu istinu
često više oblikuje moć nego perspektiva.
No i najdublje ukorijenjene povijesti zaslužuju novo propitivanje.
Bezbroj vijetnamskih fotografa i novinara radilo je anonimno
tijekom Vijetnamskog rata.
Ne svojom voljom,
već zato što je njihov rad pripisan drugima.
Prihvatili su to jer nisu imali izbora.
Bili su autsajderi u svojoj zemlji i znali su da ih nitko neće slušati.
Moja majka je umrla prije devet godina.
Prije nekoliko tjedana mislila sam na nju
i odlučila sam pregledati crveni kovčeg u maminu ormaru.
Zadnje što sam pronašla bio je…
komad starih novina,
pažljivo izrezan i uredno složen.
Kultna fotografija koju je mama prije mnogo godina bacila.
Ali zadržala je sliku iz novina
i potajno ju je sačuvala,
tiho.
Tišina nije istina.
S godinama je tišina bila sve glasnija.
Vrijeme izobličuje sjećanje i ono je nesavršeno.
Ali važno je tko je pritisnuo okidač. Ne samo zbog nasljeđa jednog čovjeka,
nego i zbog pitanja tko ostaje zapamćen,
a tko izbrisan.
Kad se istina zanemaruje, tad društvo postaje korumpirano.
Istina je istina.
Ne može se iskriviti ili poništiti.
Jer tada to više nije istina i izgubili smo moralni kompas.
Nakon 50 g.,
nadam se da vijetnamsku djecu neće više gledati kroz tu fotografiju,
nego kroz vedrije, sretnije slike.
Nadam se da će istina zauzeti svoje pravo mjesto
i da će i sam Nick Út osjetiti mir i olakšanje.
NICK ÚT NIJE PRISTAO NI NA JEDAN INTERVJU.
ODBACUJE SVE NAVODE.
USTRAJE DA JE ON SNIMIO SLIKU
I DA JE ODVEZAO PHAN THI KIM PHÚC U BOLNICU.
TAKOĐER JE REKAO AP-U DA JE NOSIO BRATOV FOTOAPARAT PENTAX
KAMO GOD JE IŠAO.
ODVJETNIK JE REKAO DA JE ÚT SNIMIO BAKU NAKON KIM.
„BIO JE ZBUNJEN KAOSOM TOGA DANA."
NICK TVRDI DA ISKAZI SVJEDOKA POTVRĐUJU AUTORSTVO I DOGAĐAJE TOG DANA.
NJEGOV ODVJETNIK KAŽE DA AP PODRŽAVA NICKOVO AUTORSTVO.
„ZNAO JE DA JE TO ISPRAVNO OTKAD JE SNIMIO FOTOGRAFIJU.”
PHAN THI KIM PHÚC KAŽE DA SE NE SJEĆA TIH TRENUTAKA.
OČEVICI, UKLJUČUJUĆI NJENOG UJAKA,
REKLI SU JOJ DA JU JE NICK ÚT SNIMIO
I ODVEZAO U BOLNICU. I DALJE VJERUJE U TO.
KIM PHÚC DANAS RADI
KAO UNESCOVA VELEPOSLANICA MIRA I ZAGOVORNICA ŽRTAVA RATA.
Fotografiju devetogodišnje djevojčice Phan Thi Kim Phúc
i još četvero djece koja trče prema fotografu,
goreći i vrišteći, u lipnju 1972.,
jednu od najvažnijih fotografija ikad,
snimio je, vjerujem,
Nguyen Thành Nghệ.
POŠALJI UREDNIKU
Držim se te istine više od 50 godina.
Ja sam snimio fotografiju.
Sad imam glas.
VIJETNAMSKIM FOTOGRAFIMA AMERIČKOG RATA U VIJETNAMU
I HRABRIM FOTOGRAFIMA DANAŠNJIH RATOVA.
OVAJ FILM POSVEĆEN JE VAMA.
POTRAGA ZA FOTOGRAFOM
Prijevod titlova: Ivana Orešković