Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Když fotíte na analog…
je v tom jisté tajemno.
Jisté máte jen to, co jste nevyfotili.
8. ČERVEN 1972
MÍSTO: TRẢNG BÀNG
50 KM SEVEROZÁPADNĚ OD SAIGONU
PROTI NEPŘÁTELSKÝM CÍLŮM BYLY NASAZENY JIHOVIETNAMSKÉ LETOUNY A-1 SKYRAIDER
Po dvou náletech začalo být jasné, že si letouny vybraly špatný cíl
a bombardují vlastní pozice.
Pozorovali jsme jihovietnamské vojáky,
jak se přes silnici snaží dostat do bezpečí.
Pak pokynuli skupince civilistů, aby se k nim přidala.
Tehdy provedly letouny třetí nálet.
Na civilisty i vojáky spadly čtyři napalmové pumy.
Spolu s dalšími novináři jsme se po chvíli opatrně vydali po silnici směrem ke kouři.
Naskytly se nám hrozivé výjevy.
Z černého kouře vyběhla jedna žena.
NICK ÚT FOTOGRAF
Potom druhá, která v náručí držela dítě.
Volala na nás: „Pomozte! Můj vnouček!“
Zastavila se u novinářů
a její chlapec zemřel hned poté, co jsem jej vyfotil.
Mezi prvními jsme viděli devítiletou holčičku běžící po silnici.
Neměla na sobě oblečení. Asi jej ze sebe strhla, když začalo hořet.
Při pohledu do hledáčku jsem uviděl holčičku s rozpaženýma rukama.
Vyfotil jsem ji.
Všiml jsem si přitom, že se jí sloupává kůže.
Byla ošklivě popálená.
Řekl jsem si, že víc už ji fotit nebudu, protože asi brzy umře.
Na tenhle výjev nás najednou koukalo pět nebo šest.
O 24 hodin později už tu fotku viděla možná miliarda lidí.
Vyšla po celém světě. Byl to tak šokující výjev,
že se doslova vpálil do kolektivního vědomí amerického lidu.
Nickovi fotka vynesla Pulitzerovu cenu.
Pulitzerovu cenu a Cenu World Press Photo za fotografii roku 1973.
Dámy a pánové, Nick Út.
Slavný fotograf AP.
- Nick Út. - Nick Út.
Jedna z nejvlivnějších a nejslavnějších fotografií historie.
Bylo to před 35 lety.
Uplynulo už 40 let.
Padesáté výročí ikonického snímku.
Papež František se osobně setkal s Napalmovou dívkou
a fotografem, jehož práce z nich obou vytvořila symboly míru.
Jak má člověk přijmout, že mu něco tak tragického přineslo tolik slávy?
Hodně štěstí.
Milý Gary, tohle břímě nesu na ramenou posledních 50 let
a dosud jsem ho nezveřejnil.
V roce 1972 jsem v Saigonu pracoval pro AP
zrovna v době, kdy Nick Út vyfotil slavnou Napalmovou dívku.
Jednoduše řečeno, Nick tu slavnou fotku nepořídil.
Ve skutečnosti to byl jeden externista.
Ten příběh je o dost složitější.
Chci konečně ulevit svému svědomí.
VÁLEČNÝ FOTOGRAF: PŘÍBĚH IKONICKÉHO SNÍMKU
Dvacet let jsem byl fotograf na volné noze.
Je to křehká existence.
Vlastníte jen autorství svého díla.
To vám zajišťuje příjem i budoucí odkaz.
ARLES, FRANCIE
Některé fotky převyšují všechny ostatní.
Něco zachycují.
Představují nějaký příběh nebo daný moment,
a to způsobem, kterého jiné fotografie nedosahují.
Těžko se to vysvětluje, ale když to vidíte, tak to poznáte.
Jednoho dne v prosinci 2022
jsem dostal e-mail od jistého Carla Robinsona.
Tohle břímě nesu na ramenou posledních 50 let.
Jednoduše řečeno,
Nick tu slavnou fotku nevyfotil.
To je hodně vážné tvrzení.
Byl jsem v šoku.
Byl to člen štábu AP. Byl u toho.
Jako noční můra, co se pořád vrací.
A řekl: „Jsem připraven odvyprávět svůj příběh.
Podělit se o něj se světem.
A chtěl bych, abyste mi pomohl.“
Fotografie Kim Phúc
je nejspíš nejikoničtější a nejslavnější válečnou fotografií všech dob.
Jde o něco nedotknutelného
a představa, že ji vyfotil někdo jiný než Nick Út,
byla zničující.
Tak mě napadlo,
že takové obvinění je rozhodně nutné vyšetřit.
Možná se ukáže, že to není pravda. Nebo že pravdu se nedozvíme.
Ale jde o otázku, která vyžaduje odpovědi.
HO ČI MINOVO MĚSTO
Potřeboval jsem se s Carlem setkat.
Jde o závažná obvinění.
A i když máme společné přátele, tak s Carlem jsem se osobně neznal.
Budu mu věřit? Nebo jde jen o projev nějakého sporu?
- Ahoj, Carle. Jak se máte? - Rád vás vidím.
Celou svou minulost tu mám přímo před sebou.
To teda!
Carle, pojďme rovnou na to. Trảng Bàng, 8. června 1972.
Čím jste ten den začal?
O půl osmé ráno už jsem byl obvykle v práci.
Koukal jsem na noční zprávy a na to, o čem bude potřeba psát.
V kanceláři AP jsme nevěděli, že se v Trảng Bàngu k něčemu došlo.
Vůbec jsme netušili, že se v té oblasti něco děje.
Tehdy jste byli všichni v Saigonu.
Co bylo, když jste se vrátil z oběda?
Vrátil jsem se později než obvykle, zhruba ve tři odpoledne.
Horst Faas a Peter Arnett byli pořád ještě na obědě v hotelu Royale
a Jackson už měl ten film zpracovaný.
Jackson řekl: „Koukejte.“
A ukázal nám fotku nahé holčičky, co běží po silnici.
A naše první reakce zněla: „Tohle nemůžeme použít.“
Takhle explicitně nahé děti neukazujeme.
Taky jsem si ten film prošel.
Koukal jsem i na to, co nafotili ostatní.
Ve školním notesu jsme měli systém dvojitého zápisu fotek.
Měli jsme čtyři svitky filmů. Byl tam film Nicka Úta
a pak svitky dvou dalších externistů.
Tahle fotka byla od externisty. Koukl jsem, jak se jmenuje.
Pak tam byla fotka Nicka Úta,
na které byla ta dívka vyfocená z boku.
A tu jsem taky vybral, protože nebyla tak explicitní.
Tehdy se Horst Faas vrátil z oběda.
Horst Faas, legendární fotograf AP,
Dalo by se říct, že to byl chlap jak hora.
Byl to skutečný profík.
Fotolaboratoř, kterou tehdy v kanceláři Associated Press zřídil,
byla na světové úrovni.
Ale taky chtěl mít vše pod kontrolou.
S Horstem jste chtěli být zadobře. Měl hodně prudkou povahu.
Ta fotka ležela na stole.
On ji uviděl a prohlásil: „To je ono! Tohle vydáme.“
Nebylo co řešit. Rozhodoval o tom on. On byl šéf.
Tak jsem začal psát popisek.
Už jsem to měl skoro napsané.
Pokud fotku pořídil náš fotograf, tak se tam psalo „STF“ a pak lomítko.
A pokud externista, tak se před jméno psalo „STR“ a lomítko.
Koukl jsem se do toho notesu
a Horst Faas, který stál vedle mě, řekl:
„Nick Út. Dej tam Nicka Úta.
Dej tam našeho člověka.“
Doslova řekl: „Dej tam Nicka Úta.“
A tato slova mě pak provázela po zbytek mého života.
Ale proč jste se na Horsta neotočil a neřekl ne?
Tuhle otázku jsem si kladl po zbytek života.
Díky Horstu Faasovi jsem tu práci získal.
Byl jsem už tři roky ženatý, měl jsem dvě děti
a tohle byla moje práce.
Moje živobytí.
Nehádal jsem se s ním. Prostě jsem to udělal.
A celý život jsem měl špatný pocit z toho,
že jsem se mu nevzepřel, že jsem na to neměl odvahu.
Je to jedna z věcí, které mě pronásledují.
Máte pravdu. Nesu na tom vinu.
Vzpomínám si, že se tehdy vrátil domů hrozně pozdě.
Byl rozrušený.
A mluvil pořád dokola a dokola…
CARLOVA MANŽELKA
…o té popálené holčičce.
Vzpomínám si, že mi řekl,
že po něm Horst chtěl, aby k té fotce dal jméno Nicka Úta.
Ale že ji nevyfotil Nick Út, nýbrž někdo jiný.
Byl velmi rozrušený.
Víc si nepamatuju.
Když jsem za ním chodila do práce, ostatní Vietnamci si se mnou povídali.
A co říkali?
„Tu fotku nepořídil Nick Út.“
Mezi vietnamskými fotografy to bylo veřejné tajemství?
Ano.
Carle, ty fotky jsme prošli a identifikovali jsme většinu lidí.
Zaměstnance NBC, Nicka Úta.
Ale je tady ještě někdo.
Neviděl jsem fotky se jménem tohohle…
Nevíte, kdo to je?
Myslím, že by to mohl být ten, koho hledáme.
Takže vaše hypotéza zní, že tohle je ten externista,
který Kim Phúc vyfotil zepředu.
Přesně tak.
Mně neznámý externista. Nebyl součástí skupiny našich běžných externistů.
To jméno jsem neznal, takže jsem si ho nezapamatoval.
Je to už 50 let. Mně bude brzy 80.
Než umřu, tak bych chtěl najít toho pravého fotografa
a omluvit se mu.
Vím, že jenom omluva nestačí,
ale aspoň to můžu uvést na pravou míru.
Nic lepšího než se omluvit už teď stejně nemůžu udělat.
- Nic jiného už nejde. - Přesně.
Nick Út je jako fotograf skoro stejně slavný jako ta fotka.
Běžela s rozpaženýma rukama.
Hned jsem běžel…
Nickův bratr Huỳnh Thanh Mỹ byl herec a fotograf,
který zemřel, když v roce 1965 fotil pro AP.
Příběh vesnického kluka, který vystoupí ze stínu svého sourozence…
AP je moje rodina.
…a v pouhých 21 letech získá Pulitzerovu cenu,
je přímo legendární.
A tuto legendu celých 50 let propagovalo i samotné AP,
a to i ve své knize a filmu Z pekla do Hollywoodu.
Do L.A. jsem přišel v roce 1977.
Když jsem to tam viděl, napadlo mě: „Mezi Vietnamem a Hollywoodem je rozdíl.“
Přirozeně si dokáže najít ideální místo na to, aby pořídil skvělou fotku.
Popřít tuto legendu by znamenalo přepsat historii.
Ale pokud tu fotku nevyfotil Nick Út, tak kdo?
Přímo tady byly kanceláře AP.
ZPRAVODAJKY
Tohle je nemožný úkol.
Toho chlápka nenajdeme.
Nemáme žádné informace o tom, kdo by to mohl být.
Nevíme, jestli je naživu,
jestli žije ve Vietnamu, nebo v nějaké jiné zemi.
Já jsem tu pracoval až o dost později, takže tyhle lidi jsem vůbec neznal.
Nezná nikoho, kdo v AP pracuje.
Zná jen lidi z klubu fotografů.
VÁLKA
VÁLEČNÉ MUZEUM
Jmenuji se Lê Vân, jsem novinářka a žiju v Ho Či Minově Městě.
Ten příběh mě zaujal, ale nevěděla jsem, zda je pravdivý, nebo nikoliv.
Pokud by se ukázalo, že je to pravda, tak jsem chtěla vědět,
jak je možné, že zůstal tolik let utajen.
Poté, co mi pan Carl řekl, že chce najít pravého autora té fotografie
a omluvit se mu,
tak mi poslal několik fotek člověka, o kterém si myslel,
že by mohl být autorem té fotky.
A na základě těch fotek jsem toho člověka začala hledat.
- Dobré ráno. Jak se máte? - Rád vás vidím.
Moje generace se vždy snažila dostát legendárním vietnamským fotografům.
Odkaz AP ve Vietnamu stojí na čtyřech Pulitzerových cenách, které tam získali.
Sebeupálení mnicha od Malcolma Browna,
fotografická esej Horsta Faase z roku 1964,
poprava člena Vietkongu od Eddieho Adamse
a fotografie devítileté holčičky,
která v Trảng Bàngu utíká před napalmovým útokem.
Vyběhla z chrámu na silnici a běžela…
SESTŘENICE KIM PHÚC V ROCE 1972 JÍ BYLO 12
…se zbytkem té skupiny až sem.
Nejdřív vybombardovali tuhle oblast a pak pokračovali dál.
BRATRANEC KIM PHÚC V ROCE 1972 MU BYLO 11
Tohle byl první útok.
Takže tenhle napalm popálil ty děti?
- Ano, napalm. - Jasně.
Tady jsem já s rodinou Kim Phúc.
A tady je Kim Phúc.
Tohle jsou všechno příbuzní. I tohle.
A tohle jste vy?
Kde jste vy? Tady?
- A tady. - Ano, tohle jsem já.
Moje sestra vedla mého bratra.
Všude bylo slyšet hodně křiku.
Já zůstal v klidu
a sundával jsem kousky bomby,
které se lepily jako spálená rýže.
Kde jste byla vy, když ta bomba spadla?
Utíkala jsem. A jak jsem utíkala,
spadla další bomba.
Utíkala jsem s vojáky, zatímco Kim Phúc zůstala s babičkou. A pak ji to popálilo.
Takže jste tu byla s Kim Phúc?
Běžely jsme spolu. Každá po jedné straně mostu.
Běžely jsme, padaly a křičely.
A běželi jste k novinářům?
Věděli jste, kdo ti novináři jsou a co tam dělají?
- Věděli jste, že to jsou novináři? - Ne, to jsem nevěděla.
Tohle jsou jedny z posledních fotek, které byly tehdy nafoceny.
Zraněné děti byly odvezeny do nemocnice.
Pamatujete si, jak se to tehdy seběhlo? Jak se děti dostaly do nemocnice?
A zvlášť jak se Kim Phúc dostala do nemocnice?
- Viděl jsem, jak ji nakládají do auta. - Kdo?
Lidi, co tam byli, si pomáhali a naložili ji do auta.
A co to bylo za lidi?
Byla tam spousta lidí.
- Civilisté, nebo vojáci? - Civilisté. Naložili ji do auta.
Tehdy nám všichni, kteří byli upravení a měli světlejší pleť,
připadali jako Američané.
Řekli jsme, ať ji odvezou a zachrání. A je to tak. Zachránili ji.
Bachu, je tohle ten muž, který naložil Kim Phúc do auta a odvezl ji do nemocnice?
Ne.
Byl to jen dobře oblečený civilista.
Víc si toho nepamatujeme.
Nechte minulost být.
Dobře, děkuju.
Dámy a pánové, Nick Út.
Dobrý večer, dámy a pánové.
Neměla přežít.
Přežila jen proto, že Nick Út odložil foťák a odvezl ji do nemocnice.
Zvedl jsem ji, naložil jsem ji do pracovní dodávky,
kde byla spousta dětí, které celou cestu, možná 35 nebo 40 minut, plakaly.
Dojeli jsme do nemocnice Củ Chi.
Stačilo jim ukázal můj průkaz a hned ji vzali dovnitř.
Ta fotka měla hluboký dopad na historii mé země.
Fotka Napalmové dívky pomohla protiválečnému hnutí ve Vietnamu.
Byla nesmírně důležitá pro všechny Vietnamce,
kteří prožili válečné období plné ztráty a bolesti.
A proto je člověk, který tento snímek světu přinesl,
hrdinou vietnamské historie.
Celou válku ve Vietnamu od roku 1968 jsem viděl na černobílém filmu.
Lidi si neuvědomují, že mezi novináři v Saigonu panovala tvrdá konkurence.
Šlo o více než tisícovku akreditovaných novinářů z celého světa.
Když jste slyšeli, že došlo k nějaké důležité bitvě,
tak jste brzy ráno vstali, abyste tam vrtulníkem doletěli jako první.
A když tam nebyl nikdo od AP nebo Reuters, tak jste měli radost.
Novináři měli čestnou hodnost majora,
takže když jste chtěli do vrtulníku, na který čekal kapitán,
tak jste ho prostě poslali někam.
Pro mladého novináře to představovalo velké dobrodružství.
Musím se přiznat, že mě možná víc zajímalo to dobrodružství
než skutečný dopad války na lidi.
Ale postupně mi došlo, jak hrozná ta situace je.
V průběhu operace bylo zabito 53 nepřátel.
Bylo zadrženo 856 podezřelých.
Mezi námi novináři panovalo jisté přátelství.
Přes den jsme spolu vyráželi na místa, kde se bojovalo,
a v noci jsme se pak společně vraceli.
Byli jsme odříznutí od běžných lidí a jejich obav.
Bylo to až absurdní,
po celém městě se střílelo,
ale my jsme to jen pozorovali
a pili u toho gin s tonikem.
S Carlem jsme byli přátelé a od ostatních jsme se lišili.
Byli jsme místní.
Oba jsme měli vietnamské manželky.
Večer jsme chodívali na pivo
a trávili čas s Vietnamci.
Oba dva jsme chovali respekt k rozmanitosti vietnamské kultury
pramenící ze zranitelnosti obyvatel.
Práce pro Associated Press byla úžasná škola.
I já jsem se tam toho spoustu naučil.
Během velikonoční ofenzívy, která začala v březnu nebo dubnu 1972,
už byla spousta amerických jednotek stažena.
Proto i západní zpravodajské agentury snižovaly počty svých zaměstnanců.
Tehdy jsem tam pracoval jako editor fotografií.
A když vypukla ofenzíva, tak jsme měli málo lidí.
Dá se říct, že jsme byli v bryndě.
UPI mělo navrch.
Horst Faas se tehdy vrátil ze Singapuru a fotky si místo mě vzal na starost on.
Mezi novináři v Saigonu figurovali klíčoví lidé.
Horst Faas, což byla legenda.
V kanceláři AP platilo to, co řekl on.
Pracoval s Peterem Arnettem a dalšími držiteli Pulitzerovy ceny. O to šlo.
Horst byl svalnatý chlápek s úžasným bavorským přízvukem.
Dost pil, měl rád dobré jídlo a byl to úžasný fotograf.
Pro dobrou fotku byl schopen udělat leccos.
Zaměstnávali jsme pár západních a vietnamských novinářů
a pak Faasovu armádu externistů,
fotografů na volné noze, těch bylo hodně.
Hodně se spoléhali na vietnamské fotografy,
kteří vyráželi vybavení filmem do terénu a vraceli se třeba za týden nebo za dva.
Šlo vesměs o jihovietnamské armádní fotografy,
kteří si chtěli přivydělat, tak nám ty filmy prodávali.
Napsali jste účtenku, oni ji podepsali a pak šli za sekretářkou,
která jim platila v hotovosti. Dvacet dolarů na ruku.
Carle, tahle fotografie…
Kdy vám v kanceláři AP došlo,
co ta fotografie představuje?
Hned druhý den ráno,
kdy se ta fotka dostala do světa a začaly přicházet první reakce.
Tehdy jsme si uvědomili, že z toho bude velká senzace.
Děti na této fotografii se dnes staly obětí jihovietnamského letectva.
Jedna, dva, tři, čtyři, pět, touhle válkou trpí svět!
KONEC BOMBARDOVÁNÍ DĚTÍ!
- Říkám si, jestli to nebylo zinscenované. - Možná.
Protože vyfotili tu holčičku bez oblečení.
A na tom to celé postavili.
Tato fotka tehdy ve Vietnamu neměla žádný dopad.
Pokud…
BÝVALÝ VIETNAMSKÝ VELVYSLANEC PŘI OSN
Pokud se tehdy tady ve zprávách objevila holčička popálená napalmem,
tak jen velice rychle prosvištěla kolem a to bylo vše.
Šlo o méně důležitou věc, než byla například zpráva o tom,
že během toho dne zemřelo deset, sto, nebo třeba tisíc lidí.
Myslím, že mi tehdy volal Carl s tím,
abych přišel do kanceláře AP a pomohl mu najít někoho v nemocnici.
AP po nás chtělo pokračování toho příběhu,
takže jsem se musel vydat hledat tuto Napalmovou dívku,
ať už byla kdekoli.
A Nick Út tehdy rozhodně neříkal: „Hele, tak já půjdu s tebou.“
Nikomu v kanceláři neřekl, kde ta holčička je.
S Tomem Foxem a ještě jedním kolegou
jsme se ji vydali hledat na našich motorkách.
Jasně si vzpomínám, že jsme Kim Phúc našli.
S Carlem jsme stáli u jejího lůžka.
Byla celá v obvazech, kolem ní byla taková síť
a byla při vědomí.
Byl jsem rozhořčený
a dojatý touto tragédií
a tím pachem.
Páchla spáleným masem,
což pro mě bylo velice náročné.
Velice náročné.
DÍVKA POPÁLENÁ NAPALMEM SE ZOTAVUJE V NEMOCNICI
Díky Tomovi jsem udělal rozhovor s jejím otcem a zjistil jsem tak víc.
V NEMOCNICI S NÍ BYLI JEJÍ RODIČE.
Vietnam byl jiný než všechno ostatní. Vietnam nám něco vzal.
Carle, kde jste přišel na jméno toho externisty?
V roce 2010 proběhlo setkání novinářů, co působili ve Vietnamu.
Odhalili jsme Carlovy vlastnosti, které nikdo z nás nečekal.
A má žena, Kim-Dung, tam seděla vedle saigonského armádního fotografa,
který to jméno slyšel.
Bylo to velké setkání. Probíralo se toho strašně hodně.
Kus od nás jsem viděla Nicka Úta,
načež pak mi někdo řekl: „Slyšela jsi tu novinku?
Už víme, jak se jmenuje.“
Můžete to jméno zopakovat?
- Nghệ. - Nghệ.
Jde o velmi neobvyklé vietnamské jméno.
Najít toho externistu bude obtížné, protože se to stalo tak strašně dávno.
Lidé, kteří by o tom mohli něco vědět, už buď zemřeli,
nebo se přestěhovali do zahraničí a není jasné, kde teď přebývají.
Pak jsme na Facebooku zveřejnili poměrně vágní příspěvek.
JMENUJE SE NGHỆ.
KDE JE PAN NGHỆ?
Nedělali jsme si moc naděje.
„Gary, náš rozhovor byl moc fajn,
ale můj právník mi poradil, abych se ve filmu neobjevil.
Omlouvám se, že pořád odmítám, ale víc už toho udělat nemůžu.“
Jsem z toho zklamaná.
To už je druhý západní novinář, co souhlasil s rozhovorem a pak vycouval.
Kdo myslíte, že tam tehdy byl?
Na této fotografii, jejímž autorem je prý Nick Út,
jsme identifikovali štáb NBC,
štáb britského ITN
reportéra New York Times,
reportéra Chicago Tribune
a několik dalších lidí, nejspíš externistů a válečných fotografů.
Pokud jste nás teď zapnuli,
mám tady Davida Burnetta, světoznámého fotoreportéra,
David Burnett byl tehdy v Trảng Bàngu
a zároveň byl toho odpoledne v kanceláři AP.
Lidi si myslí, že vpravo jsem já.
- Ale ne? - Ne, to nejsem já.
David opakovaně prohlašoval, že nepochybuje, že tu fotku pořídil Nick.
Viděli jsme, jak tím kouřem směrem k nám běží po cestě lidé.
A Nick a ještě jeden novinář jim okamžitě vystartovali vstříc.
Mně zabralo ještě tak půl minuty, než jsem si připravil foťák.
A během té půl minuty Nick vyfotil ten známý snímek.
Ale dle jeho vlastních slov David neviděli, kdo tu fotku pořídil.
Vzpomínám si, že jsem byl v kanceláři AP,
když přišel technik se zrovna vyvolanou fotkou.
A Horst Faas se na něj koukl a povídá:
„Dnes jsi odvedl dobrou práci, Nicku Úte. Jdi ji poslat.“
Takže je to stejné, jako když Peter Arnett říká:
„Byl jsem tehdy tam a vím, co se stalo.“
Ale Peter nebyl svědkem toho, co se odehrálo ve fotokomoře.
U toho bylo jen velmi málo svědků.
Zpochybnit AP ve Vietnamu
a zpochybnit Horsta Faase je velká věc.
Jejich odkaz je zabalen do hávu této vzpomínky.
A co ti Vietnamci, kteří s námi ještě nemluvili?
Máme tu ty chlapy z NBC.
To byl Võ Suu a Tran Van Thân.
- Võ Suu nám to odmítl? - Odmítl.
Jednou jsem volal *** a zeptal jsem se ho na to.
A on mi řekl: „Zeptej se Carla. Ten říká pravdu.“ Nic víc.
- Dobře. - Víc mi toho říct nechtěl.
Ten příběh není o tom, že by Nick ukradl nějakou fotografii.
Stalo se to bez Nickova vědomí.
Podle toho, co nám říkal Carl, se ho nikdo na nic neptal.
Prostě mu to autorství přiřkli. Přišel k tomu jak slepý k houslím.
Někdo to na něj prostě hodil.
V mnoha ohledech je také obětí toho, co se stalo.
A my se k němu musíme chovat s patřičnou úctou a respektem.
MILÝ NICKU,
BYL BYSTE OCHOTNÝ NÁM POSKYTNOUT ROZHOVOR…
- Terri? - Jo.
Tady shazují letouny napalm.
Tady vidíme novináře a výbuchy.
Tady je Nick Út s fotobrašnami s pončem.
A helmou.
Je jasně poznat.
Vždycky říkal, že ta babička vyšla jako první.
A tenhle muž nese to druhé dítě.
Tohle je náš dobře známý snímek
a tohle navazující fotografie.
Tuhle fotku vyfotil Nick Út.
Ale zajímavé je,
že je vyfocena směrem od Saigonu
směrem ke všemu tomu kouři.
Pak se fotografové otočili.
Proběhly kolem nich ty děti.
A kohopak to tady máme?
Tady je Nick Út,
ale není ve skupince novinářů,
kteří zachytili běžící Kim Phúc,
a teď mají namířeno…
- K Saigonu, pryč od chrámu. - Jo.
- Takže když to uspořádáme takhle… - Jo.
A ukážeme to forenzním expertům…
Měli by nám pomoct odhalit,
kdo byl na tom správném místě, aby tu fotografii pořídil.
- S určitou dávkou jistoty. - Jasně.
V Paříži operuje forenzní skupina Index Investigation,
která by se na to mohla podívat.
HLEDÁME EXPERTY…
I kdyby to nebylo průkazné, tak aspoň dokážeme, že nám jde o pravdu.
Když pak o rok později ta fotografie získala Pulitzerovu cenu
a ceny World Press Photo a Overseas Press Club,
nebyla tehdy ta pravá chvíle na to odhalit pravdu?
Řekl bych, že tehdy už bylo pozdě.
Zametlo se to pod koberec.
- Nikdy jsme o tom nemluvili. - Proč?
Horst Faas nebyl ten typ člověka, se kterým se chcete hádat.
A já nebyl v pozici, abych si mohl dovolit dělat vlny.
Ale proč čekat, až Horst umře?
Podle mě není fér říkat, že jsem jen čekal na to, až umře.
Za ta léta jsem o tom soukromě mluvil se spoustou lidí.
Horst Faas, můj nadřízený.
Psal jsem popisek.
STF, lomítko, jméno…
S kolegy z Vietnamu.
Oslovil jsem i Arnetta: „Nevím, jestli to víš, ale stalo se to takhle.“
Vyléval jsem mu své srdéčko.
Mám tady něco od Petera Arnetta,
legendárního držitele Pulitzerovy ceny, korespondenta AP ve Vietnamu
a Horstova blízkého přítele, který píše:
„Milý Carle, ten příběh mě popravdě šokoval.
Jistě víš, že AP se všemi svými zdroji
a Horst se svými mnoha přáteli
a rovněž Nick Út a jeho vietnamští kolegové
udělají vše, co bude v jejich silách, aby tebe i tvá tvrzení zdiskreditovali
a aby zpochybnili vše, co říkáš.“
To je celkem síla. A od Arnetta jde o pozoruhodný krok.
Ze kdy je to datované?
5. srpna 2009.
A v roce 2015 jste na Arnetta znovu narazil na diskuzním fóru.
„Vedení AP si je dobře vědomo
Robinsonových prokazatelně lživých tvrzení,
která v posledních letech šíří,
a bude hájit Nickovo dobré jméno na základě svědeckých výpovědí
a dobových fotografických záznamů AP, pokud se rozhodne tyto lži je zveřejnit.“
Peter Arnett tvrdí,
že lidé ve vedení AP jsou obeznámeni s vašimi tvrzeními.
- Oslovili vás někdy? - Ne.
Nikdy mě nekontaktovali.
Nenapadlo vás někdy kontaktovat Nicka
a probrat to přímo s ním?
Když Nick oficiálně skončil u AP,
poslal jsem mu e-mail.
Psal jsem tam: „Hele, ty víš, že vím, jak to bylo doopravdy.
Co kdybys odešel ze scény a užíval si zaslouženého odpočinku?“
Ale on nepřestal.
Myslím si, že by se měl chovat více jako Vietnamci a být pokornější.
Co je lepší? Co je správné?
HLAS TOMA FOXE
Zachovat mýtus, který je ale spojen s nespravedlností,
nebo ten mýtus narušit ve snaze najít pravdu?
Ten příběh má část,
kterou nikdo nezaznamenává.
Jedná se o člověka, který ten snímek vyfotil.
A ode dne, kdy tu fotku pořídil,
byl vyloučen z reality.
Jaké to je?
Jaké to je pro jeho ženu a děti?
Tento příběh si zaslouží spravedlnost.
Jeden z mých přátel to dal na Facebook.
PŘÍTEL A KOLEGA NGHỆHO
To jméno jsem okamžitě poznal,
protože Nghệ je můj blízký přítel a kolega.
Přečetl jsem si ten příběh a viděl jsem tu fotku.
Hned jsem Nghệmu zavolal a řekl mu:
„Nghệ, tvůj příběh se stal skutečností.“
A on řekl: „Vážně? Někdo mě hledá?“
Byl opravdu nadšený.
„Bože můj!
Lidé se brzy dozví pravdu.“
Mohli jsme jen čekat.
Ale asi tak tři nebo čtyři dny po tom,
co jsme na Facebooku zveřejnili ten příspěvek, jsem seděla v kavárně,
když mi zazvonil mobil a já se dozvěděla tu velkou novinu.
Nikdy na to nezapomenu. Musela jsem ho poprosit, aby to zopakoval.
Řekl mi: „Zrovna mi volal pan Nghệ.
Představil se a řekl, že hledáme právě jeho.“
Hned potom jsem si sundala brýle, sklopila jsem hlavu
a rozplakala jsem se.
Ještě měsíc měl být ve Vietnamu.
Proto jsem cítila, že se za ním musím okamžitě vydat.
Lě Vân: Fiono, našla jsem Nghệho.
Jdu se s ním setkat.
Fiona: Děláš si srandu?
Chci detaily! On žije?
Lě Vân: Ano.
Fiona: A tu fotku pořídil on?
Ano.
Fiona: To je super!
Jen se opatrně ptej, sama mu nic neříkej.
Musíme potvrdit, že je to on.
Čekal na nás od časného rána,
kdy zjistil, že za ním přijedeme.
Nic nejedl, jen seděl a čekal.
Když jsem ho před sebou konečně uviděla,
stál přede mnou postarší muž.
Je těžké popsat, jak jsem se v tu chvíli cítila.
Která fotka je ta vaše?
Ta s tou nahou holkou, jejíž oblečení shořelo.
- Ta, co vyhrála Pulitzerovu cenu? - Přesně ta.
Nick Út tam tehdy byl se mnou, ale tu fotku nepořídil on.
Fotil tehdy z větší dálky.
Tahle fotka byla moje.
Ten chlápek z AP tu fotku tehdy přijal,
dal mi její kopii a zbytek filmu.
Ten jsem pak dal jednomu novináři v Saigonu.
Komu jste tu fotku prodal?
Tomu šéfovi. Když jsem tam pak šel den nato, dal mi takhle velkou kopii,
zaplatil mi 20 dolarů a řekl: „Tuhle fotku si vezmu.“
Těch 20 dolarů jsem vzal a pozval jsem chlapy na pivo.
A to bylo celé.
Když od vás zpravodajská agentura koupí fotky,
uvede při jejich zveřejnění vaše jméno?
Ne, to jen zřídka. Jen ve výjimečných případech.
Když jsem se vrátil z focení, obvykle jsem jim dal celý film.
S tím si pak dělali, co chtěli, a já se na nic neptal.
Po setkání s panem Nghệm jsem měla ohromnou radost.
Jednoho rána jsem se probudil a na WhatsAppu jsem měl zprávu.
Byla to nahrávka pana Nghệho pořízená na iPhone.
A taky nám potvrdil, že tu fotografii pořídil skutečně on.
Úžasná novina.
Naši pouť ohledně hledání pana Nghệho jsme sdíleli s jeho dcerou.
Milá Jannie, píšu vám…
Odpověď od Jannie: Nevím, kde začít…
Váš e-mail jsem si četla pořád dokola a dokola.
Nemůžu uvěřit, že táta bude konečně moct říct pravdu.
NGHỆHO DCERA
Zavolala jsem mu a říkám: „Tak co, tati?“
A on: „Hádej, co se stalo. Tomu neuvěříš. Někdo mě hledá.
Věděli o mé fotce.“
Pak řekl: „Byl jsem s nimi na obědě a řekli mi to.
Chtějí zveřejnit můj příběh. Ví, jak se jmenuju a spoustu dalšího.
Věřila bys tomu?“
Potom se stalo něco podivného a neuvěřitelného.
Napsala jsem panu Nghệmu, abych zjistila, jak se má,
ale celou noc ani následující dopoledne jsem nedostala odpověď.
Tak jsem se s ním znovu pokoušela spojit.
Volala jsem mu celou noc i následující dopoledne, ale pořád nic.
Volala jsem mu, ale nezvedal to.
Volala jsem dál a dál.
Následujícího odpoledne jsem mu zavolala znovu.
Telefon zvedla známá pana Nghệho
a řekla mi, že prodělal mrtvici.
Prý bylo možné, že upadne do kómatu, protože jeho stav je vážný.
Velice vážný.
Hrozně mě to…
rozhodilo, ta představa, že leží někde v nemocnici
a není jisté, zda to přežije, anebo ne.
Vzpomněla jsem si na něco, co mi řekl.
„Pokud nemám důkazy, tak jsem nula,
zatímco ten druhý je za hrdinu.“
Můj otec
se narodil milence mého dědečka.
Nechtěli si ho nechat,
a tak ho dali jedné rodině, která pro moje prarodiče pracovala.
A ta ho velice milovala.
Pak můj otec vesnici opustil a odešel do Saigonu.
Sám se přihlásil do školy pro fotografy.
Tam potkal moji mámu.
Pracovala v kadeřnictví, které bylo hned vedle.
Pak se vzali a měli nás tři.
Vstoupil do armády, ale akorát tam fotil.
Armáda ho poslala studovat do USA,
kde získal ten certifikát.
DIPLOM ZA ÚSPĚŠNÉ DOKONČENÍ KURZU
Povýšili mě na poručíka,
protože jsem měl ten diplom od speciálních jednotek.
Pracoval jsem ve zpravodajském oddělení.
Kdy přesně jste v roce 1975 emigroval do USA?
Měsíc před pádem Saigonu.
Pracoval jsem pro americkou ambasádu
a přednost dostali lidé, kteří měli na starost důležitou práci.
Jasně si pamatuju,
jak můj táta tehdy říkal:
„Připravte se, odcházíme.“
Oznámí vám, že nejedete na dovolenou,
ale že opouštíte svou zemi.
Tak jsme se sem dostali.
KALIFORNIE ŠEST MĚSÍCŮ PO NGHỆHO MRTVICI
- Dobrý den. - Dobrý den, Gary.
- Moc mě těší. - Rád vás vidím.
- Vypadáte skvěle. Jak se máte? - Dobře. Co vy?
- Dobrý. Jsem rád, že jste na tom dobře. - Rád vás vidím.
- Super. - Jo.
- Půjdeme dovnitř? - Tak jo.
Až po vás.
- Vypadáte skvěle. - Díky moc.
Pojďte, Gary.
Říkal jsem si, jestli bychom mohli zavzpomínat na válku.
8. června 1972.
Mohl byste mi popsat, co jste toho dne dělal a proč?
Měli jsme takový kanál, už nevím jaký, ale přes něj mi zavolali, ať jdu fotit.
Členové Vietkongu už se prý totiž dostali až do Trảng Bàngu.
Do chrámu v Trảng Bàngu.
Neměli řidiče, tak jsem řekl, že můžu řídit já.
Půjčil jsem si auto a jel jsem tam.
Když jsem tam dorazil,
viděl jsem, jak nad námi prolétávají letadla,
což předznamenávalo potíže.
Zavolal jsem několika chlapům a řekl jsem:
„Budete mít práci.“
Myslel jsem, že se tam schovávají civilisté.
Ale pak ta letadla shodila dvě pumy.
Byla tam jen ta silnice, nikudy jinudy utíkat nemohli.
Všechno jsem měl připravené.
A když přišla ta správná chvíle, tak jsem to vyfotil.
Podařilo se mi ten okamžik zachytit
a věděl jsem, že to je terno.
Mám tady…
Nghệ, fotil jste to tehdy na podobný fotoaparát?
Ano, to je on. Pentax.
Jo, 50mm objektiv. Úplně běžný.
Kdy jste pak tu fotku viděl znovu?
Asi šest nebo sedm měsíců poté, co jsem ji prodal.
Někdo z AP mi řekl:
„Tvoje fotka se dostala do USA.
Získala spoustu ocenění.
Nechceš si stěžovat?“
A já se zamyslel se řekl: „Nemám o tom žádný důkaz.
Skočím domů a podívám se, jestli něco nenajdu.“
Tam jsem zjistil, že moje žena tu fotku, co jsem dostal,
roztrhala a vyhodila.
Nghệ, myslel jste tehdy, že se stala chyba?
Myslím teď tu záměnu jmen na té fotografii.
Myslel jste, že to někdo udělal záměrně?
Hned jsem věděl, že to někdo udělal záměrně. Jo.
Hned jsem to věděl.
Ten den tam ze zaměstnanců AP s námi byl jenom Nick Út.
Takže někdo v AP mu připsal autorství té fotky.
Setkal jste se s ním od té doby někdy? Řešil jste to s ním?
Potkali jsme se, ale já ho ani nepozdravil a on mě taky ne.
Byl jsem naštvaný.
Tvrdě jsem si to vydřel, jen aby on slízl všechnu smetanu.
Dostalo se mu uznání. Získal spoustu cen.
Ve Vietnamu ho oslavovali.
Vzpomínám si, že toho dne táta přišel domů,
posadil se, vytáhl z kapsy film,
hodil ho sem a řekl: „Tohle jsem dneska prodal.“
A to fotku pak dal na lednici.
Poté, co táta odešel, jsem se já a můj mladší bratr
po špičkách vydali k lednici, abychom se na ni podívali.
Brácha u ní byl první, ale hned ji zase vrátil zpátky.
Pak tam mlčky stál a nic neříkal.
Tak jsem si řekla, že to taky musím vidět.
Tak jsem se na ni podívala,
ale taky jsem ji hned vrátila.
Pak jsme se na sebe podívali. Byli jsme v naprostém šoku.
Ta holčička byla zhruba v mém věku.
Proč je nahá? A proč křičí?
Když pak jednou máma uklízela,
tak si pro sebe mumlala něco ve smyslu:
„Proč váš otec přinesl domů takovouhle fotku?“
Roztrhala ji na kusy a okamžitě ji vyhodila do koše.
Moje máma totiž měla tradiční vietnamskou výchovu.
A táta pak začal panikařit.
Říkal jí: „Vidíš? Kdybys ji nevyhodila,
tak jsem o tom mohl mít důkaz.“
Pořád dokola a dokola,
než se konečně rozvedli.
- Gary, dáte si něco k jídlu? - Jasně. To vypadá nádherně, děkuju.
- Kdy jste se narodil vy, Anthony? - V roce 1961.
NGHỆHO SYN
Takže celé dětství jste prožil za války, že?
Přesně tak.
Trávil jste s Nghệm za války hodně času? Vím, že dost pracoval.
Jo, ale často se vracel, protože potřeboval umýt auto. A to jsem dělal já.
Myl jste tátovi auto.
Anthony, mluvili jsme o fotografii, kterou váš otec pořídil.
Jaké pocity ve vás ta fotka vyvolává?
Kdykoliv ji vidím, tak řeknu: „Tuhle fotku pořídil můj táta.“
To je vše.
Ale on to má docela jinak.
Vždycky ho to tížilo.
„Proč nikoho nezajímám? To já jsem tu fotku pořídil.“
- Tak to má. - Pardon.
V pohodě?
Ne.
Pardon.
Je to dost marné.
A on se na to nejspíš snaží nemyslet.
„No co už.“ Protože se s tím nedá…
MANŽEL JANNIE
…vůbec nic dělat.
Já prostě nedokážu pochopit,
proč by Nghệmu dali vytisknutou kopii té fotografie.
- Důkaz, že ji vyfotil on. - Ano.
Dát mu důkaz o něčem, co jste mu vzali, je dost podivné.
Jo.
V zásadě tu vidím nespravedlnost, takovou obecnou nespravedlnost.
Podle mě by to Američanovi, Francouzovi nebo třeba Angličanovi neudělali.
- Ano. - Vašeho otce prostě jen využili.
Jako se to dělo a děje mnoha fotografům
a nezávislým novinářům ze zemí globálního Jihu.
A myslím, že to je potřeba řešit.
Jo. Víte co? Pořád na to myslím.
Spousta lidí ví, že tu fotku pořídil on.
Vím, že můj strýc, moje teta
a všichni jeho přátelé, co dělali pro CBS a NBC, to vědí.
Jak to, že nikdo nemá odvahu o tom promluvit?
Jak byste chtěli, aby to teď dopadlo?
Chci, aby AP řeklo pravdu.
Aby vyprávělo tátův příběh.
Hodně štěstí, milý dědo.
Hodně štěstí, zdraví.
S tátou jsme o tom mluvili mnohokrát.
Kdyby se ten člověk, který udělal to, co udělal,
přiznal,
tak se všichni dozví pravdu.
Ale pokud se to nestane,
tak máme smůlu.
Jinak to nepůjde.
Můj táta stárne.
Jako by mu anděl zaklepal na dveře
a řekl mu: „Nastal čas, abych řekl tvou pravdu.“
Když jsme s Nghệm mluvili,
zjistili jsme, že ho nikdo nekontaktoval.
S nikým o tom nemluvil.
Jeho příběh nezmanipuloval nikdo zvenčí.
Vedl tichý a skromný život
a žil se svou rodinou v Kalifornii v naprosté izolaci.
Tento muž celý svůj život zasvětil světu fotografie a filmu.
Je to vystudovaný kameraman.
Takže toho osudného dne
byl Nghệ na té silnici tím nejzkušenějším a nejlépe vycvičeným válečným fotografem.
Jannie: Dobrá zpráva. Strýc souhlasil s rozhovorem.
Mimochodem, pracoval jako zvukař. A toho dne tam byl!
- Ahoj, Gary. Jak se máte? - Rád vás vidím.
Seznamte se s mým strýcem.
- Moc mě těší, Thâne. - Děkuju.
Díky. Těší mě.
Pro NBC News jsem pracoval jako zvukař.
- Přesně tak. - Mnoho let.
- A kdy jste odešel do důchodu? - Když mi bylo 63 let.
- Jo. - Ale teď už je mi 92 let.
- To je neuvěřitelné. - Jo, díky.
Když jste tohle natáčeli,
tohle je ta slavná fotografie, kdo tam tehdy s vámi byl?
- Stáli jsme uprostřed silnice. - Jo.
- A běžela k nám ta holčička. - Jo.
Stál jsem uprostřed s mikrofonem.
A Nguyễn Thành Nghệ byl po mé levici a vyfotil ji.
Byl tam tehdy Nick Út?
- Ne. - Dobře.
Pak jste z Trảng Bàngu odjel do Saigonu.
- Ano, do Saigonu. - A co jste dělal pak?
Pak jsem panu Nguyễn Thân Nghệmu řekl,
že kancelář AP je hned vedle mojí práce.
Ten film koupil pan Horst Faas.
Nevím přesně, jak se to píše, ale lidé mu říkali Horst Faas.
Poté, co ten film vyvolal, odstřihl z něj negativ té popálené holčičky,
dal ho stranou a řekl: „Ten film koupím.“
Taky mi dal zvětšenou verzi té fotky s popálenou dívkou, 20,3 × 25,4 cm.
Thâne, když jste zjistil, že tu fotografii dali Nicku Útovi,
řekl jste to tehdy někomu?
Nikomu jsem o tom neřekl, protože…
to nikoho…
nezajímalo.
Taky jsem byl zaměstnaný v NBC News.
Potřeboval jsem peníze,
abych uživil svou rodinu.
A nechtěl jsem mít problémy.
Zároveň jsem věděl, že šéf AP
a moji šéfové v NBC jsou blízcí přátelé.
Nemohl jsem nic říct.
Kdyby mě vyhodili, co by bylo s mou rodinou?
Musel jsem držet jazyk za zuby…
- Rozumím. - Více než 50 let.
Nemám čisté svědomí.
Kdykoliv na to pomyslím, tak pak nejím a nespím.
Znovu ten 50 let starý okamžik prožívám.
Toho dne jsem v sobě potlačil pravdu,
lhal jsem sám sobě a doteď kvůli tomu cítím neklid.
HO ČI MINOVO MĚSTO
VÁLEČNÉ MUZEUM
Requiem je výstava, která vzdává hold vietnamským i zahraničním fotografům,
kteří za války padli.
Šlo o takovou vzpomínku.
Horst byl vlastně hybatelem celého tohoto projektu.
Horsta jsem znal. Byl to komplexní člověk plný paradoxů.
Byl to soutěživý drsňák, který s lidmi dokázal upřímně soucítit.
Útův bratr Huỳnh Thanh Mỹ byl mezi těmi, co při práci pro AP padli.
Horst pak Nicka najal, aby jeho rodině zajistil příjem peněz.
Víte, proč se Horst rozhodl
připsat autorství té fotografie Nicku Útovi?
Horsta Mỹho smrt hodně zasáhla.
Podle mě to byl způsob, jakým mu vyjádřit poctu.
Horst si to nejspíš celý život vyčítal. Na tu misi ho poslal on.
Bylo normální, že by externisté dostali vytištěnou kopii fotek,
které od nich AP koupilo?
Jo, to byla běžná praxe,
když jsme měli pár kopií navíc jako v tomto případě.
Něco mi tady nesedí. Kdyby si AP…
tu fotku vzalo od externisty a její autorství přiřklo někomu jinému…
Proč by mu ji dávali vytisknutou, když se vlastně jednalo o důkaz?
Tohle všechno byla Horstova práce. Ale je pravda, že je to velmi neobvyklé.
Zvlášť po změně toho popisku.
Nebo si byl prostě jistý, že Nghệ nikomu nic neřekne.
Přesně tak. Faas by hodně sebevědomý člověk.
Konečně se nám ozval Võ Suu.
On i jeho bratr byli kameramani americké agentury
a natočili řadu ikonických záběrů z války.
Võ Suu přímo v Trảng Bàngu nebyl, ale dobře rozuměl světu externistů.
Jako válečný zpravodaj na volné noze
jste vyrážel na bojiště a pořizoval jste fotky.
A ty jste pak předal agentuře AP.
Hlavně ti z nás, kteří pracovali v armádě, byli velmi chudí.
Pomocí těch fotek si trošku přivydělávali.
Sláva pro ně nebyla důležitá.
Takže se pak mohli rozhodnout nejít do AP kvůli autorství dané fotky,
protože si mysleli, že když jim zaplatili, tak teď ta fotka patří AP?
Ano, takhle to tehdy bylo nastaveno.
Takže je možné, že takových fotek, které pořídil někdo úplně jiný, je mnoho.
To se stávalo.
Myslím, že pokud jde o autorství té fotku Nicka Úta,
tak najít pravdu bude obtížné.
Ale Nick Út ji určitě znát musí.
Podařilo se nám získat interní dokument AP.
Horst v něm vysvětluje, jak náročné bylo
donutit kolegy v New Yorku, aby k fotkám psali vietnamská jména.
Píše se tu:
„Američané se vietnamským jménům vysmívali.
Vietnamce nazývali šikmoočky a kvůli jejich jménům je nebrali vážně.
Takže jsme se zdráhali připsat Vietnamcům právoplatné autorství.“
Vzkaz Nicku Útovi: Milý Nicku, právě jsem v Saigonu
a na sociálních sítích jsem si všiml, že jste tu taky.
Nedávno jsem vám psal… Mohli bychom se sejít?
Co třeba v jednu odpoledne v kavárně u hotelu ***?
Budu tam až do dvou hodin. S pozdravem, Gary.
Dobrý den. Díky, že jste to vzala.
Chceme nahlásit, že Nick Út není autorem…
TELEFONÁT S ASSOCIATED PRESS
…té slavné fotografie, která získala Pulitzerovu cenu.
Chtěl bych na tom s AP spolupracovat.
Chci vás do toho vyšetřování zapojit.
Podívat se do vašeho archivu a sdílet s vámi to, co máme my.
Jo.
Chtěl bych s vámi probrat i to,
že bývalí zaměstnanci AP, ne však náš informátor,
nám řekli, že AP se snaží vyšetřování potlačovat,
a prohlásili, že vedení AP je si těch obvinění vědomo
a že informátora zdiskredituje.
Jo.
Díky, opatrujte se. Děkuju.
Chtěla zjistit, co víme, a byla ohledně toho otevřená.
Řekla mi, že to musí nahlásit, ale že se ještě ozve.
Nezněla nijak defenzivně. Byla velice otevřená.
Počkáme a uvidíme.
Od té doby, co vám to Carl vyprávěl,
stihl napsat knihu, kde se o tom sni slůvkem nezmiňuje.
Jo. Na to jsem okamžitě reagoval:
„Carle, musíš říct, jak to tehdy bylo.
Musíš říct pravdu.“
Byl k vám upřímný a řekl třeba: „Nemáme na to sílu,“ nebo co vám řekl?
Nejdřív řekl, že mu nikdo neuvěří.
Protože Horst Faas je mrtvý a teď je snadné to vytáhnout.
Lidi se budou ptát: „Proč jste čekal? Jste oportunista.“
Vyjmenoval mi svoje důvody.
A žádný z nich mi nepřišel dostačující. Jako vysvětlení mi to nestačilo.
Tak jsem na něj i dál tlačil.
A on mi pak posílal rozpracované verze pravdy.
Chtěl, abych si je přečetl.
A já na to, že tohle a tohle je potřeba říct.
A pak mi přišla hotová kniha a v té to vůbec nebylo.
Řekl jsem mu: „Pořád nejsi upřímný a neříkáš pravdu.“
A tak mi 20. ledna 2018 poslal tenhle e-mail:
„Milý Tome, do hajzlu už.
Bývalo by lepší,
kdybys souhlasil tím, co jsem ohledně té věci s Nickem Útem napsal.
Celý ten posraný příběh mě chodí strašit.
Nenávidím ho.
Kolikrát se ještě budu připravovat
na nějaké veřejné vyvrcholení,
na svých pět minut slávy New York Times,
které naštvou prakticky všechny moje tehdejší kolegy, i když je pravda,
že většinu z nich jsem nesnášel a nikdy jsem mezi ně nezapadl.
Vždyť já nejsem nikdo důležitý, akorát jsem tehdy pracoval s fotkama.
Jenom si tím koleduju o pořádný výprask, nebo ne?“
Tohle je Carl, který trpí
a který se neúspěšně snaží vypustit démona, kterého v sobě drží.
A je na mě naštvaný, protože to nechci nechat být.
Vážně jsem se snažil, ale je to můj kamarád.
Carl tím, že řekne pravdu, nemá co získat.
Ale může všechno ztratit. Myslím, že…
Díky tomu je opravdu cenným zdrojem.
Nedovedu si představit, že by si někdo vymyslel příběh,
který by ho po zbytek jeho života strašil.
Snaží se s tím popasovat tak, že s tou pravdou bojuje.
Zatímco se kolem něj rozprostírá temnota.
Pak jsme dostali tu hroznou zprávu, že Nghệ prodělal mrtvici.
Nevěděli jsme co dál.
Chtěl jsem se s ním jen setkat a omluvit se mu.
Potřeboval jsem to udělat.
Ahoj, Nghệ.
- Ahoj. - Jak se máš?
Moc mě mrzí, že jsme ti ukradli jméno.
Chci se za to omluvit.
Ty jsi můj důkaz a já jsem tvůj důkaz.
Jeden kratičký moment nás uvěznil do pozic obětí.
Děkuju, že celou tu dobu stojíš při mně.
Jde o velice smutný příběh.
I ty nejnepatrnější skutky mohou mít nedozírné důsledky.
NICK ÚT - FOTOGRAF AP EXTERNISTA
Můžeme si projít to, jak to vypráví Nick?
Tohle tvrdí on.
Toho rána ho tam prý někdo odvezl v dodávce AP.
Společně s Davidem Burnettem z časopisu Time.
Byl tam jeden Vietnamec, Hoàng Vǎn Doanh,
externista, co fotil pro AP a UPI,
a pak ještě jeden muž, ten se jmenoval Nghệ a byl to řidič NBC.
Ten ale jen řídil to auto s novináři.
Vezl tam mého kamaráda Lê Phúc Ðinha, kameramana, který tu scénu zachytil.
Nikdo nezpochybňuje, že tam byl.
Nikdo nezpochybňuje, že ten den skutečně fotil.
Kim Phúc vždycky říkala, že byla v šoku a vůbec si to nepamatuje.
Tvář fotografa, který mě vyfotil,
si bohužel nepamatuju.
Jako první vyběhla taková babička,
muselo jí být nejméně 70 let. Ta vyběhla jako první.
A za ní ty děti.
Nikdo nezpochybňuje, že vyfotil tu babičku.
S mrtvým vnoučkem.
Prohlašuje tam zcela jasně,
že tu slavnou fotku pořídil poté, co vyfotil tu babičku?
- Ano. - Takže takhle to popisuje on.
- Přesně tak. - Fajn.
Zrovna když jsem je vyfotil, tak jsem se podíval do hledáčku
a uviděl jsem dívku,
jak běží s rozpaženýma rukama, a napadlo mě:
„Proč není oblečená?“
Musel jsem k ní přiběhnout a vyfotit ji.
Podle toho, jak to vypráví Nick,
tu fotku pořídil na svůj 33mm objektiv Leica, který měl u sebe.
Pak ji polil vodou.
- Všichni odchází. - Jo.
A on pak tu dívku Kim a jejího bratra vezme do nemocnice Củ Chi,
což byla nejbližší nemocnice. Několikrát řekl, že jeli dodávkou AP.
Poté teprve přiběhl strýc Kim Phúc
a zeptal se mě, zda bych děti mohl odvézt do nemocnice.
Měl jsem tam dodávku, tak jsem otevřel dveře,
vzal jsem Kim Phúc a položil ji tam na podlahu,
protože měla popálená záda a nemohla se opřít.
Pak tam naskočily tři další děti.
Ovšem v dokumentu z roku 1984
to matka Kim Phúc popisuje jinak.
Byla vážně popálená. Nevěděli jsme, jak ji zachránit.
Její strýc ji vzal na záda a běžel s ní pryč.
Vzal ji do Bắc Hà v Củ Chi.
Odtamtud ji letadlo převezlo do dětské nemocnice.
- Jasně. - Tak jo.
Nick pak tvrdí, že šel do kanceláří AP,
kde s Jacksonem v temné komoře ten film vyvolali.
Ale Carl tvrdí, že když se vrátil, tak tam Nick nebyl,
ale že přišel až později v civilu.
- Horst říká: „Dobrá práce, Nicku.“ - „To se ti povedlo.“ Jo.
„Odvedls dobrou práci.“ Takhle to říkal David Burnett.
PAŘÍŽ
- Moc mě těší. - Mě také.
- Dobrý den. - Dobrý, Fiono.
- Těší mě. - Dobrý den, Gary.
- Dobrý. - Rád vás vidím.
Provedu vás teď tím procesem a metodologií, které jsme použili,
abychom analyzovali záběry a fotky, které jste nám poslali.
Pomocí toho, že dáme všechna ta vodítka dohromady,
vzniká celkový obraz toho, jak se to celé událo.
Nejprve jsme si prošli fotografie a záběry, které jste nám poskytli
a které toho dne pořídili reportéři v Trảng Bàngu.
Satelitní snímek z listopadu roku 1972 jsme využili jako plánek celé oblasti
a pomocí orientačních bodů na fotkách a satelitním snímku jsme určili,
kde byla která fotografie pořízena.
SILNICE
KONTROLNÍ STANOVIŠTĚ
Sled událostí, který nás zajímá, začíná náletem a shozením napalmových pum
v okolí chrámu Cao Đài v Trảng Bàngu.
Tento moment natočil britský štáb zpravodajské agentury ITN.
CHRÁM CAO ĐÀI
Na fotografii pořízené krátce poté
je vidět skupina reportérů poblíž kontrolního stanoviště a mostu,
což odpovídá tomuto místu na satelitním snímku.
KONTROLNÍ STANOVIŠTĚ
Dívají se směrem k chrámu, který je od nich zhruba 500 metrů daleko.
Toto je první fotka Kim Phúc ve skupince dalších dětí.
Za doprovodu vojáků přicházejí z pole na silnici.
Za nimi je vidět polní cesta kolmá na hlavní silnici,
což na satelitním snímku odpovídá tomuto místu.
Další dostupná fotografie je známá jako Napalmová dívka.
Kim Phúc a ostatní děti na ní jdou po hlavní silnici
směrem od chrámu a místa výbuchu.
Pomocí několika vizuálních vodítek
jsme určili přibližnou pozici fotografa na silnici,
jak můžete vidět na našem 3D modelu.
Původní negativ potvrzuje, že navazující snímek
pořídil stejný fotograf, který vyfotil i snímek s Napalmovou dívkou.
Další dostupný záběr dětí pochází ze záběrů ITN.
Záběry zachycují, jak děti pokračují po silnici a procházejí kolem reportérů.
Kameraman sleduje Kim Phúc.
V tomto záběru od ITN
vidíme Kim Phúc a jedno další dítě zezadu.
Před nimi jsou dvě postavy.
Ta vpravo zachycuje snímek z opačné strany.
Na tom je vidět skupinka dětí před řadou reportérů.
Mezi nimi můžeme vidět tři kameramany, dva zvukaře
a napravo jednoho fotografa s fotoaparátem v ruce.
Jedná se o našeho externistu.
Tito novináři stojí kousek od místa,
kde byla o pár sekund dříve pořízena fotografie Napalmové dívky.
V tu samou chvíli můžeme na záběrech ITN
rozeznat na pozadí další postavu,
která se pomalu přibližuje s nějakou výbavou na ramenou.
Po následném střihu vidíme na záběrech ITN
detail na Kim Phúc, které novináři dávají vodu.
Vzdálená postava, která nese výbavu, už je blíž.
Tento muž má na hlavě helmu a v rukou nejspíš fotoaparát.
Tento okamžik zachytil i sám fotograf, kterého jsme viděli přicházet.
Autorství této fotky je podle AP připisováno Nicku Útovi.
Další fotografie zachycuje tuto scénu krátce poté,
zatímco Kim Phúc stále stojí před kameramany z ITN.
Na levé straně snímku můžeme zahlédnout postavu.
Ta má na sobě helmu s látkovým štítkem, košili s krátkými rukávy
a u pravého pasu jí visí bunda.
Tyto detaily odpovídají fotografovi,
kterého jsme viděli přicházet na záběrech ITN.
Na dalším dostupném snímku můžeme vidět, že tento muž něco fotí.
Nejspíš se jedná o tuto fotografii Kim Phúc,
jejíž autorství je také připisováno Nicku Útovi.
A konečně tu máme fotku z opačného směru,
na které můžeme jasně identifikovat Nicka Úta
jako fotografa v helmě s výbavou,
kterého jsme prvně spatřili v dálce na záběrech ITN.
Když se k těmto záběrům vrátíme, je zjevné,
že jen pár sekund po vyfocení Napalmové dívky
se Nick Út objeví poměrně velký kus od běžících dětí
a pěšky se k nim z opačného směru blíží.
Z toho můžeme vyvodit, že je vysoce nepravděpodobné,
že Nick Út je tím, kdo pořídil snímek Napalmové dívky.
Nedává moc smysl,
aby pár sekund poté, co ta fotka vznikla,
byl takhle daleko a vracel se k nim,
kdyby byl autorem té fotografie skutečně on.
Máme tu dva lidi, kteří tvrdí, že tu fotografii pořídili.
- Ano. - Pouze dva.
Jedním je Nick Út a tím druhým je externista Nghệ.
A vy mi tady teď říkáte,
že Nick Út nebyl na místě, odkud by tu fotografii mohl vyfotit.
Což by znamenalo, že jediný člověk, který byl na správném místě
a který zároveň tvrdí, že ji pořídil, je náš externista.
- Přesně tak. - Jo.
Na našem modelu virtuálních kamer
byla fotka s Napalmovou dívkou nejspíše pořízena
na 50mm objektiv.
Minimálně to tvrdí náš model.
Jasně.
A náš externista Nghệ používal 50mm objektiv značky Pentax.
Úchvatné.
- Díky. - Díky.
Co se týče fotografie babičky držící vnouče,
když se podíváme na kouř v pozadí,
můžeme si všimnout, že je o dost méně hustý
než na sérii fotografií, na kterých jde Kim Phúc po silnici.
To naznačuje, že fotografie babičky
byla pravděpodobně pořízena až několik minut po Napalmové dívce.
V záběrech ITN sledujících babičku s vnukem jsme našli další indicii.
V davu u kontrolního stanoviště můžeme vidět postavu zdánlivě nahé dívky,
nejspíš půjde o samotnou Kim Phúc,
a napravo pak postavy dalších dětí,
což naznačuje, že dorazily před babičkou.
Jen pár sekund po vyfocení Napalmové dívky
se Nick Út objevil poměrně velký kus od běžících dětí.
Tohle je Nick Út.
Takže je podle vás moc daleko.
Stačí sledovat, odkud přichází.
Takže je úplně mimo pozici.
U focení jde hlavně o pozici. Nemůžete pořídit fotku někde, kde nejste.
On tam není, což my víme,
protože vidíme, že je příliš daleko na to, aby tam mohl být.
Víme, kde byly vyfoceny fotky Nicka Úta.
Víme, kde byly vyfoceny fotky člověka z UPI.
Ale co tenhle muž? No?
Jeho fotky nikdo nemá.
Úžasné.
Určitě se najdou lidé, kteří budou tvrdit, že to musel vyfotit Nick.
Ale abych tomu mohli věřit,
nesmíte věřit ničemu, co říkal Carl,
nevěřit našemu externistovi, nevěřit ani jeho dětem.
Musíte dumat nad tím, proč mu Horst nebo někdo z AP dal tu vytisknutou fotku.
Nesmíte věřit fotografiím ani natočeným důkazům.
Nesmíte věřit nikomu a ničemu, pouze Nickovi.
Nebo Arnettovi, který věří, že to fotil Nick.
- Protože mu Horst řekl, že to tak bylo. - Jo.
Všechny tyto důkazy pocházejí pouze z Horstových úst.
Jako bývalý ředitel AP
máte ideální pozici na to, abyste pochopil, na co se to tady díváme.
Když to vezmeme do AP, co to pro tu fotku a ostatně celé AP bude znamenat?
Nikdo nezpochybňuje pravdivost toho snímku.
- Jo. - Že jo?
Takže síla a pravdivost té fotky není ohrožena.
Skutečnost, že tu fotku vlastní AP, taky není nijak ohrožena.
Má to spoustu implikací. Bude to mít vliv na život mnoha lidí.
Lidí, kteří se za to do krve bili.
Jo.
Vlastně tak Vietnamci dostanou větší kontrolu nad příběhem,
který se odehrál v jejich zemi, místo toho, aby…
aspoň co se autorství té fotky týče, jim někdo něco vnucoval.
Není snadné rozplést příběh,
který je tak dlouho součástí kolektivního vědomí.
Přizná se Nick Út a řekne: „Došlo k chybě, ta fotka není moje,“ nebo ne?
Postupem času to bude ještě těžší a těžší.
Člověk to buď udělá rovnou, anebo vůbec.
Pro Nghệho
je to spravedlnost.
Spravedlnost.
A to není jen tak.
Myslím, že klíčové bude i AP.
Nechce se mi věřit,
že po předložení tolika důkazů by se k tomu nějak nevyjádřili.
LONDÝN
AP souhlasilo se schůzkou, kde jim předložíme naše poznatky.
Celé je to mimo záznam, takže toho nemohu moc prozradit.
Ale myslím si, že oslovit AP byl krok správným směrem.
Teď zbývá jen počkat, co udělá AP.
6. května 2025 zveřejnilo AP na svých webových stránkách
výsledky vlastního vyšetřování ohledně autorství dané fotky.
Celých 52 let byl Nick Út považován za fotografa,
který zachytil fotku s Napalmovou dívkou.
Nedávné poznatky však zpochybnily největší úspěch jeho kariéry.
Tato ikonická fotka je středobodem nové kontroverze.
Avšak je tento snímek opravdu jeho?
Už 50 let si nejspíše přisvojuje cizí zásluhy.
Zpráva AP uvádí:
„Informace o autorství bude odstraněna jen v případě, že se objeví jasné důkazy,
že danou fotografii člověk hlásící se k autorství prokazatelně nepořídil.“
Došli k závěru, že autorství
nelze s určitostí prokázat, protože se to odehrálo dávno,
protože spousta klíčových hráčů je již po smrti
a protože technologie mají svá omezení.
Proto se autorství fotografie nezmění.“
Ve zprávě jsou uvedeny důvody, proč AP stojí za Nickem Útem,
včetně několika svědeckých výpovědí.
Peter Arnett a David Burnett, který nám rozhovor odmítl,
trvají na tom, že fotku pořídil Nick Út.
AP rovněž zpochybnilo důvěryhodnost Carla Robinsona.
Analýza zobrazená ve filmu využívá chybnou grafiku.
Závěr vyšetřování AP zní:
„Je nepravděpodobné, že ta slavná fotka byla pořízena na objektiv Leica.“
Ano, to je on, Pentax.
Zpráva pokračuje: „Je pravděpodobné, že byla pořízena na objektiv Pentax.
AP nezavrhuje možnost, že Nick Út není autorem dané fotografie.“
Na základě materiálů zveřejněných ve zprávě AP můžeme naše závěry upravit.
Nejprve jsme analyzovali tuto fotografii Davida Burnetta.
Nic Út je na ní v popředí,
zatímco Kim Phúc je stále ještě v poli poblíž silnice.
Dlouhý objektiv zkresluje perspektivu,
takže se zdají být blíž, než opravdu jsou.
Vedle Úta je vidět ostnatý drát, což značí,
že je stále ještě na kontrolním stanovišti,
Tedy zhruba 170 metrů od místa,
kde bude brzy vyfocena Napalmová dívka.
V tuto chvíli se Kim Phúc nachází jen asi 60 metrů od místa fotografie.
Burnettova fotografie ukazuje, že aby Út pořídil tu slavnou fotku,
musel by během chvilky uběhnout třikrát větší vzdálenost
než Kim Phúc, aby se k ní stihl dostat.
Dále jsme analyzovali třívteřinový záběr NBC,
který byl natočen hned po vyfocení Napalmové dívky.
Pečlivá analýza vody na silnici, která je na snímcích vidět,
nám umožňuje určit, jak se Kim Phúc pohybovala.
Ze své pozice z fotografie Napalmové dívky
uběhla po silnici přibližně 40 metrů,
načež se v záběrech ITN objeví natočená zezadu.
Na základě její odhadované rychlosti uběhlo od slavného snímku asi 15 sekund.
Na základě naší 3D rekonstrukce tohoto záběru
se v tuto chvíli Nick Út nachází zhruba 50 metrů od kameramanů ITN.
Jinými slovy, přibližně 15 sekund poté, co byla ta fotografie pořízena,
je Út vidět zhruba 75 metrů
neboli 250 stop od místa, kde byla Napalmová dívka vyfocena.
A stále přitom po silnici kráčí v opačném směru.
Aby Nick Út tento snímek pořídil,
musel by po silnici běžet 170 metrů ze své pozice na kontrolním stanovišti,
potom běžet 75 metrů zpátky, otočit se
a po krátké chvíli se pomalu začít vracet na místo.
Toto se zdá být extrémně nepravděpodobný scénář událostí.
World Press Photo,
organizátor nejdůležitější mezinárodní fotografické soutěže,
si nechalo vypracovat vlastní forenzní analýzu.
WORLD PRESS PHOTO FOTOGRAFIE ROKU 1973
Nové poznatky prokázaly, že Nick Út není autorem ikonické fotografie,
což ve World Press Photo vyvolalo vlnu sebereflexe a následné vyšetřování.
Nyní bych na pódium ráda pozvala ředitelku World Press Photo Foundation,
Joumanu El Zein Khoury.
Prosím o potlesk.
V souladu s našimi postupy a s našimi hodnotami
nemůžeme na základě existujících pochybností
dále tvrdit, že autorem té fotografie je Nick Út.
Proto jsme autorství Nicka Úta pozastavili.
Myslíme si, že autorství je důležité. Myslíme si, že pravda je důležitá.
Myslíme si, že přesnost je důležitá.
A myslíme si, že veřejnost a naše komunita
si toto vše zaslouží, zvlášť v dnešním světě…
Toto je první případ během 70leté existenci této organizace,
kdy bylo pozastaveno autorství vítězné fotografie.
To, co přijímáme jako oficiální záznam,
je často více ovlivněno mocí než perspektivou.
Ale i ta nejhlouběji zakořeněná historie si zaslouží přezkoumání.
Mnoho vietnamských fotografů a reportérů
pracovalo během války ve Vietnamu v anonymitě.
Nikoliv z vlastní vůle, ale proto, že jejich práce byla připsána jiným.
Přijali to, protože neměli na výběr.
Byli outsidery ve vlastní zemi a věděli, že je nikdo nebude poslouchat.
Moje máma zemřela před devíti lety.
Před pár týdny jsem na ni myslela
a rozhodla jsem se podívat se do červeného kufříku v její skříni.
A to poslední, co jsem tam viděla…
byl výstřižek ze starých novin
pečlivě uložený a zabalený.
Ta ikonická fotka, kterou máma před mnoha lety vyhodila.
Ale tu fotku z novin si nechala
a tajně si ji uschovala, aniž by o tom kdokoliv věděl.
Mlčení není pravda. A v průběhu let začne být hlasitější.
Zub času nahlodá sebedokonalejší vzpomínku.
Ale na tom, kdo zmáčkl spoušť, záleží. Nejen kvůli něčímu odkazu,
ale proto, že nám to ukazuje, koho si zapamatujeme a na koho zapomeneme.
Když společnost ignoruje pravdu, je to známka její zkaženosti.
Pravda je jen jedna.
Nedá se překroutit ani zpřetrhat.
Pokud se tak stane, už to není pravda, ale něco, co nás svede na scestí.
Po 50 letech doufám, že lidé konečně uvidí vietnamské děti ne skrz tuto fotku,
ale skrz zářivější a veselejší snímky.
Doufám, že pravda znovu získá své právoplatné místo
a že i Nick Út najde trochu toho klidu a pokoje.
Nick Út nereagoval na žádnou z našich žádostí o rozhovor.
Všechna obvinění popírá.
Důrazně prohlašuje, že tu fotku pořídil a že pak Kim Phúc odvezl do nemocnice.
Rovněž řekl AP, že si s sebou všude bral objektiv Pentax svého bratra.
Jeho právník řekl, že Út vyfotil babičku až po Kim Phúc.
Prý ho tehdy zmátl ten nastalý chaos.
Nick Út tvrdí, že jeho autorství potvrzují očití svědci.
Jeho právník řekl, že AP pevně stojí za jeho autorstvím.
Tohle vše prý platí od chvíle, kdy to fotografii pořídil.
Phan Thị Kim Phúc říká, že si tyto chvíle nepamatuje.
Očití svědci včetně jejího strýce jí prý řekli, že ji vyfotil Nick Út,
který ji pak vzal do nemocnice. Stále tomu věří.
Kim Phúc dnes pracuje pro UNESCO a bojuje za práva válečných obětí.
Snímek devítileté holčičky jménem Phan Thị Kim Phúc
a čtyř dalších dětí, které běží směrem k fotografovi,
které v červnu 1972 hořely a křičely,
se stal jednou z nejdůležitějších fotografií historie.
A já věřím, že jej pořídil muž, který se jmenoval Nguyễn Thành Nghệ.
POSLAT EDITOROVI
Téhle pravdy se držím už více než 50 let.
Tu fotku jsem pořídil já.
Konečně jsem našel hlas.
Věnováno vietnamským fotografům americké války ve Vietnamu
a odvážným externistům v právě probíhajících válkách.
EXTERNISTA
Překlad titulků: Lukáš Gurník