Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Når man fotograferer med film…
…er der altid noget mystik.
Man ved, hvad man ikke fotograferede.
8. JUNI 1972
LOKATION: TRANG BANG
50 KM NORDVEST FOR SAIGON
SYDVIETNAMESKE A1 SKYRAIDER-BOMBEFLY SLÅR TIL MOD FJENDEN
Efter to ture blev det tydeligt,
at Skyraiders havde valgt det forkerte mål
og bombede deres egne positioner.
Vi kunne se sydvietnamesiske tropper, der løb over motorvejen i sikkerhed.
De gjorde tegn til en gruppe civile om at støde til dem.
Der gjorde Skyraider sin tredje tur.
Den tabte fire beholdere napalm på de civile og tropperne.
Vi pressefolk, der havde set på,
gik forsigtigt ned ad vejen og ind i røgen.
Det syn, der mødte os, var forfærdeligt.
Efter sort røg så jeg en kvinde løbe.
NICK ÚT FOTOGRAF
Så en anden kvinde med en baby.
Hun råbte: "Hjælp mig. Mit barnebarn."
Hun stoppede foran pressen,
og drengen døde et sekund efter, jeg tog mit billede.
Den første, vi så,
var en lille pige på ni år, der løb på vejen.
Hun havde intet tøj på.
Hun havde nok revet det af, da det brød i brand.
Da jeg så på kameraet, så jeg pigen holde armene sådan her og løbe.
Jeg tog et billede af hende.
Da hun passerede mig, så jeg hendes hud falde af.
Kroppen var slemt forbrændt.
Jeg ville ikke tage flere billeder. Jeg troede, hun ville dø.
Det var et billede, som fem af os kiggede på i et øjeblik.
Og 24 timer senere havde en milliard mennesker set det billede.
Det blev trykt over hele verden. Et chokerende billede,
der brændte sig ind i den kollektive bevidsthed
i USA's befolkning.
Nick fik Pulitzerprisen.
Pulitzerprisen og Årets verdenspressefoto i 1973.
Nick Út.
En meget berømt AP-fotograf.
- Nick Út. - Nick Út.
Et af de mest indflydelsesrige og genkendelige fotografier i historien.
Det er 35 år siden.
Der er gået 40 år.
50-årsdagen for et ikonisk billede.
Pave Frans mødte kvinden kendt som Napalm-pigen
og fotografen, hvis arbejde forvandlede dem begge
til symboler for fred.
Hvordan kan man forene noget så tragisk, men noget, der har bragt berømmelse?
Held og lykke.
Kære Gary, jeg har båret denne byrde de sidste 50 år
og aldrig stået frem med det.
Jeg var AP's Saigon-fotoredaktør tilbage i 1972,
da Nick Út fotograferede det berømte Napalm pige-billede.
Nick tog ikke det berømte billede.
Det var faktisk en "stringer", en freelancer.
Der ligger meget mere bag historien. Jeg vil rense min samvittighed.
Jeg var freelancefotograf i to årtier.
Det er en usikker tilværelse.
Du har kun rettighederne til dit arbejde.
Det er din indkomst, og det er dit eftermæle.
ARLES, FRANKRIG
Nogle billeder overgår bare alle andre.
De indfanger noget.
De repræsenterer en historie, et øjeblik i tiden
på en måde, andre fotografier simpelthen ikke gør.
Det er svært at forklare. men man ved det, når man ser det.
En dag i december 2022
modtog jeg en e-mail fra en, der hedder Carl Robinson.
Jeg har båret denne byrde de sidste 50 år.
Kort sagt, Nick tog ikke det berømte billede.
Det er en helvedes påstand.
Og jeg var lamslået.
Han var fotoredaktør på AP. Han var i rummet.
Som et repetitivt mareridt.
Han sagde: "Jeg vil fortælle min historie.
Jeg vil dele den med verden. Og jeg vil bede dig om at hjælpe mig."
Billedet af Kim Phúc
er måske det mest ikoniske, berømte fotografi fra en krig.
Det er nærmest helligt,
og tanken om, det blev fotograferet af en anden end Nick Út var knusende.
Så jeg tænkte: det er en påstand, der skal undersøges.
Den kan vise sig at være forkert, måske vil vi aldrig vide det.
Men det er et spørgsmål, der kræver nogle svar.
Jeg måtte sidde ned med Carl.
Det var alvorlige beskyldninger.
Selvom vi har venner til fælles, kendte jeg ikke Carl.
Ville jeg tro på ham? Eller var det bare et langvarigt nag?
- Hej, Carl. Hvordan går det? - Godt at se dig.
Hele min fortid er lige foran mig her.
Ja, mon ikke.
Carl, lad os dykke direkte ned i Trang Bang, 8. juni 1972.
Hvordan startede din dag?
Jeg var normalt på arbejde kl. 7.30 om morgenen
og tjekkede nattens telegrammer og rapporter om det, der skulle dækkes.
Vi hørte ikke på AP-kontoret, der var sket noget ved Trang Bang.
Vi vidste det ikke, der foregik noget oppe ad vejen.
I var tilbage i Saigon.
Hvad skete der, da du kom fra frokost?
Jeg kom tilbage lidt senere end normalt, klokken tre.
Horst Faas og Peter Arnett spiste stadig frokost på The Royale Hotel,
og Jackson havde allerede fremkaldt filmen.
Jackson sagde: "Se det her."
Og der var billedet af denne nøgne unge pige,
der løb ned ad vejen.
Vores første reaktion var: "Det kan vi ikke bruge."
Vi viser aldrig nøgne børn forfra.
Jeg gennemgik også filmen.
Jeg tjekkede, hvem der havde fotograferet hvad.
Vi havde et dobbelt logsystem i en skolebog.
Vi havde fire ruller film. Vi havde Nick Úts film
og fra to andre stringere.
Billedet forfra var fra en stringer. Jeg tjekkede hans navn.
Der var et billede fra Nick Út, hvor pigen løb forbi fra en sidevinkel,
og det var faktisk mit valg, fordi det var diskret.
Så kom Horst Faas tilbage fra frokost.
Horst Faas, den legendariske AP-fotograf. Man ville nok kalde ham en gigantisk fyr.
Han var professionel.
Laboratoriet, han havde indrettet på Associated Press-kontoret,
var i verdensklasse.
Men han var også en hård chef.
Man ville aldrig tirre Horst. Han havde et hidsigt temperament.
Billedet lå på skrivebordet.
Og han så det og sagde: "Bang, det tager vi."
Der var ingen tvivl om det. Det var hans beslutning. Han var chefen.
Jeg begyndte at skrive billedteksten.
Jeg var næsten færdig. Jeg havde fire linjer.
Og man skrev "STF" for en stabsfotograf.
Og for en stringer skrev man "STR" i navnet.
Og jeg kiggede på notesbogen.
Og Horst Faas, der havde stået ved siden af mig, sagde:
"Skriv Nick Út."
"Skriv personale."
"Skriv Nick Út." Det var hans ord.
De har været hos mig resten af mit liv, de ord.
Hvorfor vendte du ikke dig mod Horst og sagde nej?
Det har jeg kæmpet med det resten af mit liv.
Jeg skyldte mit job til Horst Faas.
Jeg havde været gift i tre år, og vi havde to børn.
Og det var mit job.
Mit levebrød.
Jeg brokkede mig ikke. Jeg gjorde det bare.
Jeg har haft dårlig samvittighed hele mit liv,
fordi jeg ikke var modig nok.
Det var bare en af de ting, som forfulgte mig.
Du har ret. Skyld.
Jeg husker, han kom tilbage meget sent den aften.
Han var meget oprevet.
Og han fablede løs om den lille pige
med brandsår.
Jeg husker, at han nævnte,
at Horst ville have, han satte Nick Úts navn på billedet.
Men Nick Út tog det ikke. Det gjorde en anden.
Han var helt ude af den.
Det er alt, jeg husker.
Når jeg kom hen på kontoret, talte vietnameserne med mig.
Hvad sagde de?
"Det billede er ikke af Nick Út."
Var det en offentlig hemmelighed blandt de vietnamesiske fotografer?
Carl, vi har kigget billederne igennem,
og vi kan identificere de fleste folk i dem,
NBC-holdet, Nick Út.
Men der er en, som er med på billederne.
Jeg har aldrig set billeder krediteret til…
- Ved du, hvem det er? - Jeg tænker, det er ham, vi leder efter.
Så din hypotese er, at denne mand er stringeren,
der fotograferede Kim Phúc forfra.
Ja, præcis.
En ukendt stringer. Han var ikke en del af vores regulære hær af stringere.
Det var ikke et navn, jeg kendte, så jeg huskede det ikke.
50 år, og jeg bliver 80 år.
Noget, jeg virkelig vil, før jeg dør,
er, at finde den rigtige fotograf og bare sige undskyld, ikke?
Undskyld er aldrig nok,
men i det mindste forklare sagen, ikke?
En undskyldning er det bedste, jeg kan gøre på nuværende tidspunkt.
- Måske det eneste, du kan gøre. - Ja.
Nick Úts status som fotograf er næsten lige så kendt som selve billedet.
Holdt armene sådan og løb.
Så løb jeg med det samme og…
Nicks bror, Huỳnh Thanh Mỹ, var skuespiller og fotograf,
som blev dræbt på opgave for AP i 1965.
Fortællingen om landsbydrengen, som træder ud af sin storebrors skygge…
AP er min familie.
…og vinder en Pulitzer-pris som 21-årig, er legendarisk.
En legende, som AP har fremmet i 50 år,
inklusive i deres bog og film From Hell to Hollywood.
Jeg kom til LA i 1977.
Jeg så på Hollywood og sagde: "Vietnam og Hollywood, stor forskel."
Han er god til at bringe sig selv i en god position og tage gode billeder.
At vise legenden fra en anden side vil omskrive historien.
Hvis Nick Út ikke tog det, hvem gjorde så?
Her lå AP-kontoret, lige her.
Det her bliver umuligt.
Vi finder aldrig den her fyr.
Vi har ingen oplysninger om, hvem han er.
Vi ved ikke, om han lever, om han stadig er i Vietnam eller i et andet land.
Jeg arbejdede her meget senere, så jeg kendte dem ikke.
Han kender ingen, der arbejder for AP. Han kender kun fotografklubben.
KRIG
KRIGSMUSEUM
Jeg hedder Lê Vân, og jeg er journalist og bor i Ho Chi Minh City.
Først fangede historien min nysgerrighed.
Men jeg var ikke sikker på, om historien var sand.
Jeg ville vide, hvis den var sand,
hvordan kunne den så have været skjult i så mange år?
Da Carl fortalte mig, at han ville finde den rigtige fotograf
for at sige undskyld til ham,
sendte han et par billeder af personen,
som han mente havde taget billedet.
Så begyndte jeg at lede efter ham.
- Godmorgen. Hvordan går det? - Godt at se dig.
Min generation prøvede at leve op til de mytologiske
fotografer fra Vietnam.
AP's fotografiske arv i Vietnam bygger på de fire Pulitzere, den vandt der.
Malcolm Brownes selvafbrændende munk,
Horst Faas' fotoessay fra 1964,
Eddie Adams' Viet Cong-henrettelse
og fotografiet af en niårig pige,
der flygter fra et napalmangreb i Trang Bang.
Hun løb ud fra templet, ud på vejen, i midten…
Så løb de alle herhen, hvor vi er nu.
De bombede først i dette område, så videre til andre.
Det var det første angreb.
Så det her var napalmen, der brændte børnene?
- Ja, napalm. - Ja.
Det var mig med Kim Phúcs familie.
Her er Kim Phúc. Tâm.
De er familie. Også de her.
Er det dig her?
Og hvor er du? Du er her.
- Og her. - Ja, det er mig.
Her ledte min søster min bror af sted. Der var mange skrig.
Jeg var rolig og pillede bombefragmenterne af,
der sad fast som brændte ris på dem.
Hvor var du, da bomben faldt?
Jeg løb. Da jeg løb,
faldt bomben.
Jeg løb med enhed 25, mens Kim Phúc var hos sin bedstemor, så hun blev brændt.
Så du kom ud med Kim Phúc?
Vi løb sammen. Hver gruppe på hver side af broen,
løb, faldt, skreg.
Og løb hen til journalisterne? Forstod du, hvem journalisterne var,
eller hvad de lavede? Vidste du, de var journalister?
Jeg vidste ikke, hvem der tog billederne.
Det her var, da nogle af de sidste billeder blev taget.
De sårede børn gik eller blev kørt på hospitalet.
Kan du huske noget om hvordan det skete?
Hvordan kom børnene på hospitalet? Hvordan kom Kim Phúc på hospitalet?
- Jeg så dem sætte hende i en bil. - Hvem gjorde det?
Folk hjalp hinanden og satte hende ind.
Hvem var de?
Der var mange mennesker.
- Civile eller soldater? - Civile. De satte hende i en bil.
Alle dengang, der så pæne ud, hvide og lys i huden,
troede vi var amerikanere.
Vi sagde: "Lad dem tage hende for at redde hende." Og hun blev reddet.
Bach, er det manden, du så tage Kim Phúc i bilen til hospitalet?
Nej.
Personen var bare en velklædt civil.
Det er alt, vi husker.
Fortiden er fortiden. Slip den.
Okay, tak.
Mine damer og herrer, Nick Út.
Godaften, mine damer og herrer.
Hun skulle ikke have overlevet. Nick lagde sit kamera fra sig,
og han kørte hende på hospitalet.
Jeg løftede hende, sætte hende i mit firmas varevogn,
og alle børnene derinde
græd hele tiden i 40 minutter, 35 minutter.
Vi stoppede ved Củ Chi hospitalet.
Det virkede at vise mit mediekort. De tog hende ind med det samme.
Det billede havde en dyb indvirkning på mit lands historie.
"Napalm-pigen"-billedet hjalp antikrigsbevægelsen i Vietnam.
Det var meget meningsfuldt for det vietnamesiske folk,
som havde oplevet en lang krigstid med smerte og tab.
På grund af det er personen, der bragte dette øjeblik og billede til verden,
en helt i vietnamesisk historie.
Jeg så hele Vietnamkrigen, fra 1968 og frem
i sort-hvid film.
En ting, udenforstående ikke vidste,
var, at Saigons pressekorps konkurrerede.
Der var mere end tusind akkrediterede journalister fra hele verden.
Hvis man hørte, der var et vigtigt slag,
stod man tidligt op, så man var den første på en helikopter dertil.
Man blev glad, hvis der ikke var en AP-fyr eller en Reuters-fyr der.
Journalister havde æresgraden som major,
så hvis man ville med en helikopter og en kaptajn stod i kø,
bad man ham om at smutte.
For en ung journalist var det en rigtig eventyrlegeplads.
Jeg må indrømme, at jeg var mere interesseret i eventyret
end krigens betydning for mennesker.
Med tiden indså jeg, hvor forfærdeligt det var.
Under operationen blev 53 fjender dræbt.
856 mistænkte blev tilbageholdt.
Der var en slags kammeratskab blandt pressen, der gik ud om dagen,
måske i en kampsituation,
og kom tilbage om aftenen,
helt adskilt fra folkets sårbarhed.
Det var surrealistisk,
og man kunne se kuglerne blive affyret rundt om i byen,
og man sad og så på
og drak en gin og tonic.
Carl og jeg var venner. men vi var en anden slags.
Vi var lokale ansatte.
Vi havde begge vietnamesiske koner.
Vi gik ud om aftenen, drak øl
og var sammen med vietnameserne.
Og vi havde begge en respekt for den rige vietnamesiske kultur
og folkets sårbarhed.
Associated Press Office var en fantastisk skole.
Et fantastisk sted at lære, som jeg gjorde.
Da Påskeoffensiven, begyndte i marts/april '72,
var mange af de amerikanske landtropper trukket ud. Som en del af afviklingen
skar vestlige nyhedsbureauer ned.
På det tidspunkt var jeg fotoredaktør.
Så da offensiven brød ud, manglede vi personale.
Vi var i knibe, kan man sige.
Vi havde tabt til UPI.
Horst Faas kom tilbage fra Singapore, og han overtog billederne for mig.
Der var nøglefigurer fra Saigons pressekorps.
Horst Faas, som var en legendarisk figur.
Hans ord var lov på AP-kontoret.
Han arbejdede med Peter Arnett og andre Pulitzer-vindere.
Horst var en stor fyr med en vidunderlig bayersk accent,
han drak og spiste godt og var en fantastisk fotograf.
Intet kom mellem Horst og et godt billede.
Vi havde vores korps af vestlige og et par vietnamesiske fotografer,
og så havde vi Faas' hær af stringere, af freelancere overalt.
De brugte vietnamesiske fotografer,
som ville gå ud i felten i dagevis med film i massevis
og kom tilbage flere uger senere.
Sydvietnamesiske militærfotografer,
som ville tjene lidt ekstra, gav os filmen.
De underskrev en kvittering,
og de gav den til sekretæren, som betalte dem i dollars.
20 dollars.
Carl, det her fotografi,
på hvilket tidspunkt på AP-kontoret
indså du, hvad det repræsenterede?
Der var en reaktion næste morgen,
da det var nået ud i verden, og reaktionen kom.
Så indså vi, det ville blive en stor historie.
Børnene på billedet var ofre i dag for det sydvietnamesiske luftvåben.
En, to, tre, fire! Vi vil ikke have din krig!
En, to, tre, fire!
Mon det var en løsning?
Måske,
fordi de fik det billede af den lille pige uden tøj på.
De gjorde et stort nummer ud af det.
Billedet havde ingen gennemslagskraft i Vietnam på det tidspunkt.
Hvis, stort hvis,
vi fik nyheden om en pige brændt af napalmbomber,
var det bare et telegram,
der passerede meget hurtigt.
Det var meget mindre vigtigt end nyhederne om
en, ti, hundrede, endda tusind mennesker dræbt på en dag.
Jeg fik vist et opkald fra Carl,
om jeg kunne hjælpe ham med at finde nogen på et hospital.
AP krævede en opfølgende historie, og jeg måtte ud og finde Napalm-pigen,
hvor hun end var.
Nick Út sagde ikke: "Jeg tager med dig."
Han fortalte ikke os på kontoret, hvor hun var.
Tom Fox og vores anden fotograf, vi tre tog ud på vores motorcykler.
Jeg husker tydeligt, at jeg fandt Kim Phúc,
der stod ved hendes seng med Carl.
Hun havde bandager på, omgivet af et net,
og hun var ved bevidsthed.
Jeg følte mig forarget
og var så påvirket af denne tragedie
og lugten.
Hun stank af brændt kød,
og det var meget svært.
Meget svært.
NAPALM-BRÆNDT PIGE KOMMER SIG PÅ HOSPITAL
Gennem Tom interviewede jeg hendes far og fik hele historien.
HENDES FORÆLDRE VAR VED HENDES SENG
Der var ingen historie som Vietnam. Vietnam tog noget ud af os.
Carl, hvor lærte du navnet på stringeren?
I 2010 havde vi en genforening kaldet Vietnam Old Hacks.
Old Hacks har afsløret aspekter af Carl, som ingen af os havde mistanke om.
Min kone sad med en kampfotograf fra Saigons pressekorps,
som havde hørt navnet.
Genforeningen var ret stor, og der var meget at indhente.
I det fjerne så Nick Út os dukke op.
En anden sagde til mig: "Har du hørt det nye?"
"Vi kender navnet på fyren nu."
Kan du gentage navnet?
- Nghệ. - Nghệ.
Et meget sjældent vietnamesisk navn.
Det bliver svært at finde stringeren, fordi det skete for så længe siden.
Dem, der kunne vide det, er enten gået bort
eller flyttet til andre lande, så deres opholdssted er uklart.
Da vi skrev på Facebook, oplysningerne var meget vage.
HAN HEDDER NGHE
HVOR ER NGHE NU?
Jeg gjorde mig ikke forhåbninger.
"Gary, jeg nød at snakke med dig i går,
men min advokat har rådet mig til ikke at være med i filmen."
"Undskyld, jeg afslår, og du presser på,
men jeg kan ikke gøre mere."
Det er bare så skuffende.
Han er den anden vestlige journalist, som sagde ja til et interview og trak sig.
Hvem tror vi var på vejen den dag?
På dette billede krediteret af AP til Nick Út,
identificerede vi NBC-holdet,
det britiske ITN-hold,
- New York Times - reporteren,
Chicago Tribune-reporteren
og flere, som vi tror er freelance eller militærfotografer.
Til nye lyttere
har jeg David Burnett her, verdensberømt fotojournalist.
David Burnett var både i Trang Bang dengang,
så var han også på AP-kontoret den eftermiddag.
Alle tror, det er mig til højre.
- Er det ikke dig? - Nej.
David har gentagne gange sagt, at han tror, at Nick tog billedet.
Vi kunne se folk løbe ud af røgen
oppe ad vejen mod os.
Nick og en anden journalist
løb bare ned ad vejen med det samme.
Det tog mig 30 sekunder mere at få mit kamera klar.
Og i de 30 sekunder tog Nicky sit billede.
Men David så ikke, hvem der tog billedet.
Og jeg husker, at jeg var i AP's fotoafdeling,
da teknikeren kom ud med et lille 5x7 vådt foto,
og Horst Faas så på det og sagde:
"Du gjorde det godt i dag, Nick Út. Send det."
Peter Arnett siger altid:
"Jeg var der og ved, hvad der skete."
Men Peter var ikke vidne til det, der skete i fotorummet.
Der var meget få vidner til det.
At underminere AP i Vietnam og underminere Horst Faas er en stor ting.
Alle deres eftermæler er pakket ind i det minde.
Okay, hvad med vietnameserne, der ikke har talt med os?
Vi har NBC-folkene.
Võ Suu og Tran Van Thân. Võ Suu har sagt nej.
Jeg ringede til * en dag og spurgte ham om det:
"Tal med Carl. Han taler sandt. Det var alt, han ville sige."
- Okay. - Han ville ikke sige mere.
Hele historien handler ikke om, at Nick stjæler et billede.
Det var noget, der skete for Nick.
Han blev aldrig konsulteret, vel? Så vidt vi ved, fra Carl.
Det blev bare givet til ham. Så det er et selvmordspas.
Nogen kastede en varm kartoffel til ham. Han er på mange måder også et offer.
Vi må behandle ham med værdighed og respekt, ikke?
KÆRE NICK, VIL DU SIDDE NED TIL ET INTERVIEW?
- Terri? - Ja.
Skyraiders smider napalmen her.
Vi kan se pressen her, eksplosionerne.
Vi kan se Nick Út her med sine kameratasker og ponchoen.
Og hans hjelm.
Meget tydeligt.
Han har altid sagt, at bedstemoren kom først,
og den mand bærer det andet barn.
Og så er det billedet, og det er det efterfølgende billede.
Her er et billede taget af Nick Út.
Men interessant nok er det taget fra Saigon-siden
og vender mod al røgen.
Og rækken af fotografer er vendt rundt.
Børnene er løbet forbi.
Og ser du, hvem vi ser her?
Vi kan se Nick Út,
men han er faktisk ikke med mediegruppen,
som har taget billedet af Kim Phúc på vejen
og som nu… kommer henimod…
- Mod Saigon, væk fra templet. - Ja.
Så hvis vi giver denne sekvens…
Ja.
…til teknikerne…
De burde kunne hjælpe os med at afgøre, hvilken person,
der kunne have taget billedet.
- Med en vis sandsynlighed. - Ja.
Der er en gruppe i Paris, Index Investigation, som kan se på det.
Selv hvis de er usikre,
fremstår I som ærlige, hvis I har prøvet, ikke?
Da fotografiet ni måneder, et år senere, da fotografiet vandt en Pulitzer,
World Press Photo Award, Overseas Press Club Award,
burde du så ikke have fortalt sandheden?
Det var for sent på det tidspunkt. Vi fejede det under gulvtæppet.
- Vi talte aldrig om det. - Hvorfor?
Horst Faas var ikke typen, du ville skændes med.
Jeg var ikke i en position til at lave ballade om det.
Hvorfor vente, til Horst døde?
Jeg synes ikke, det er korrekt, at jeg ventede, til han døde.
Jeg har talt om det privat i årenes løb med folk.
Horst Faas var min overordnede.
Jeg skrev teksten.
"STF skråstreg navn…"
Til Vietnam Old Hacks.
Jeg kontaktede Arnett: "Jeg ved ikke, om du kender historien,
men det her skete."
Jeg betroede mig til ham.
Jeg har noget fra Peter Arnett,
den legendariske Pulitzer-prisvinder, AP-korrespondent fra Vietnamkrigen,
Horsts nære ven, som siger:
"Kære Carl, jeg er chokeret over din historie."
"Du må være klar over, at AP med alle sine ressourcer
og Horst og hans mange venner,
sammen med Nick Út og hans vietnamesiske venner,
vil gøre alt for at miskreditere dig og dine påstande
og udfordre alt, hvad du siger."
Det er ret tungt. Ret bemærkelsesværdigt af Arnett.
Hvad er datoen?
Den 5. august 2009.
Og igen i 2015, i et offentligt forum, hørte du fra Arnett.
"AP-ledelsen kender til Robinsons åbenlyst falske private påstande
over de sidste par år
og vil forsvare Nicks omdømme baseret på vidneudsagn
og AP's fotografier fra den periode, hvis han offentliggør sine påstande."
Peter Arnett hævder, at AP-ledelsen er klar over dine anklager.
- Har de kontaktet dig? - Nej.
De har aldrig henvendt sig.
Har du overvejet at kontakte Nick og tale med ham direkte?
Da Nick gik på pension fra AP, sendte jeg ham en personlig e-mail
og skrev: "Hør, du ved, at jeg kender den sande historie her."
"Hvorfor går du ikke ned fra scenen og nyder din pension?"
Men han fortsatte bare.
På vietnamesisk maner
burde han have været meget mere ydmyg omkring det.
Hvad er bedst?
Hvad er rigtigt?
Myten, der følger med uretfærdighed
eller at søge efter sandhed i den myte?
Der er en hel side af historien,
som ikke bliver optaget, og det er personen, der tog billedet,
som fra den dag, han tog billedet, blev udelukket fra virkeligheden.
Og hvordan er det?
Og hvordan er det for hans kone og børn?
Den historie fortjener retfærdighed.
En af mine venner lagde det op på Facebook.
Jeg genkendte navnet med det samme, for Nghệ er min nære ven og kollega.
Jeg læste historien, og jeg så billedet.
Jeg ringede til Nghệ og sagde: "Nghệ, din historie gik i opfyldelse!"
Han sagde: "Virkelig. Leder nogen efter mig?"
Han blev meget spændt.
"Åh gud! Folk vil kende sandheden meget snart."
Vi kunne kun vente.
Men tre eller fire dage senere,
efter vi lagde opslaget på Facebook, mens jeg sad på en café,
blev jeg ringet op.
Jeg vil altid huske det øjeblik. Jeg bad ham gentage det to gange.
Han sagde: "Hr. Nghệ ringede til mig."
"Det er Nghệ. Det er mig, du leder efter."
Jeg tog mine briller af, sænkede hovedet og hulkede.
Han skulle kun være i Vietnam en måned mere.
Derfor følte jeg, at jeg straks måtte møde ham.
LĚ VÂN: FIONA, JEG FANDT HR. NGHỆ
JEG SKAL MØDE HAM
FIONA: DET ER BARE LØGN!
FORTÆL MERE! ER HAN I LIVE?
LĚ VÂN: JA
FIONA: TOG HAN BILLEDET?
JA
FIONA: MEGET SPÆNDENDE!
STIL KUN SPØRGSMÅL. GIV IKKE INFORMATION.
VI SKAL KUNNE BEKRÆFTE, DET ER HAM.
Han havde ventet på os fra tidlig morgen
da han hørte, vi kom på besøg.
Han havde ikke spist noget, bare siddet og ventet.
Så da jeg så ham
stå foran mig, en ældre mand,
er det svært at beskrive,
hvad jeg følte i det øjeblik.
Hvilket billede var dit?
Det med den nøgne pige, hvis tøj var brændt.
- Det, der vandt Pulitzer-prisen? - Ja, det.
Nick Út kom med mig på den opgave. Men han tog ikke det billede.
Han tog nogle billeder på afstand.
Det billede var mit.
AP-fyren accepterede billedet og gav mig et trykt billede
og resten af filmen.
Resten gav jeg til en journalist i Saigon.
Hvem solgte du det til?
Chefen. Næste dag tog jeg tilbage. og han gav mig et tryk, så stort.
Han gav mig 20 dollars og sagde: "Jeg tager det her billede."
Jeg tog de 20 dollars og gav de andre en drink.
Det var det.
Normalt, når nyhedsbureauerne købte billeder af dig,
krediterede de så dit navn, når de bragte dem?
Nej, sjældent. Kun ved særlige lejligheder.
Normalt efter en fotooptagelse gav jeg dem hele filmen.
De gjorde deres, og jeg udspurgte dem ikke.
Efter mødet med Nghệ følte jeg stor glæde.
Jeg vågner en morgen, og jeg ser nyheden på WhatsApp.
Vi har en iPhone-optagelse af Nghệ,
og det er ham, der tager billedet.
Utrolig nyhed.
Vi delte vores søgen efter Nghệ med hans datter.
LAD MIG PRÆSENTERE MIG SELV…
SVAR FRA JANNIE: JEG VED IKKE, HVOR JEG SKAL BEGYNDE…
JEG HAR LÆST DIN E-MAIL IGEN OG IGEN.
TÆNK, AT DET SKER FOR MIN FAR. SANDHEDEN KOMMER FREM
JANNIE NGUYỄN NGHỆS DATTER
Jeg ringede til ham. "Hvad så, far?"
Han sagde: "Ved du hvad?"
"Du vil ikke tro det, men nogen leder efter mig."
"De kendte til mit billede."
"Jeg tog til frokost med dem. De fortalte mig det."
"De vil fortælle historien. De kender til mig og det hele."
"Tænk engang."
Det, der skete bagefter var meget mærkeligt og utroligt.
Jeg skrev til hr. Nghệ for at se, hvordan han havde det og holde kontakten,
men jeg fik ikke noget svar hele natten og næste morgen.
Næste dag prøvede jeg at kontakte ham igen.
Jeg ringede hele aftenen og morgenen, men jeg fik stadig ikke noget svar.
Jeg ringede igen, men han svarede ikke.
Jeg blev ved med at ringe.
Så næste eftermiddag ringede jeg igen.
Hr. Nghệs ven tog telefonen
og fortalte mig, han havde fået et slagtilfælde.
Hun sagde, han kunne ende i koma, og hans tilstand var alvorlig.
Meget alvorlig.
Det gjorde mig
så følelsesladet, når jeg tænker på ham på hospitalet,
svævende mellem liv og død.
Jeg huskede noget, han fortalte mig.
"Hvis jeg ikke har beviser, så er jeg et nul,
mens den anden person er en helt."
Min far
blev født af min farfars elskerinde.
De ville ikke have ham,
så de gav ham til en familie, som arbejdede for mine bedsteforældre,
som elskede ham højt.
Min far forlod landsbyen og tog til Saigon.
Så han begyndte på fotoskolen.
Det var der, han mødte min mor.
Hun var frisør ved siden af.
De blev gift, og så fik de os tre.
Han gik ind i hæren, men han tog kun billeder.
Hæren sendte ham til USA for at studere, og det var der, han fik certifikatet.
DIPLOM FOR FULDFØRT FOTOGRAFIKURSUS
De forfremmede mig til løjtnant,
fordi jeg havde certifikatet fra psyops-kontoret.
Jeg arbejdede i filmafdelingen med nyhedsindsamling.
Hvornår i 1975 emigrerede du til USA?
En måned før nordvietnameserne ankom.
Jeg arbejdede for den amerikanske ambassade,
og de prioriterede folk, som var ansvarlige for vigtige opgaver.
Jeg husker tydeligt, at min far sagde:
"I må gøre jer klar. Vi rejser."
De sagde, det ikke var en ferie.
I forlader jeres land.
Sådan kom vi hertil.
CALIFORNIEN SEKS MÅNEDER EFTER NGHỆS SLAGTILFÆLDE
- Hej. - Hej, Gary.
Hvordan går det?
- Rart at møde dig. - Godt at se dig.
- Du ser godt ud. Hvordan går det? - Jeg er okay. Hvad med dig?
Jeg har det godt. Glad for at se dig så frisk.
Godt at se dig.
- Fantastisk. - Ja.
- Skal vi gå ind? - Ja, kom ind.
Efter dig.
- Du ser fantastisk ud. - Mange tak.
Kom, Gary.
Kan vi tage dig tilbage til krigen?
Den 8. juni 1972,
kan du tale lidt om, hvad du lavede den dag og hvorfor?
Der er en kanal, jeg ved ikke hvilken,
men de ringede og bad mig filme.
Fordi de sagde, at Viet Cong var kommet til Trang Bang.
De var i et tempel i Trang Bang.
De havde ingen chauffør. Jeg sagde: "Jeg er også chauffør."
Så lejede jeg en bil og kørte derhen.
Da jeg kom derhen,
så jeg fly på himlen,
og det tydede på, der ville blive ballade.
Jeg ringede til et par fyre og sagde:
"Nu skal I arbejde."
Jeg troede, civile gemte sig der.
Så smed flyene to bomber.
Da det var hovedvejen, måtte de løbe væk den vej.
Der var ingen andre steder at løbe hen.
Jeg forberedte alt på forhånd.
Jeg så billedet i det øjeblik og tog det.
Jeg formåede at indfange det øjeblik, og jeg vidste, det var enestående.
Så jeg har et…
Nghệ, var det sådan et kamera, du brugte den dag?
Ja, det er kameraet. Det var et Pentax.
Ja, et 50 mm objektiv. Normalt.
Hvornår så du billedet igen?
Efter jeg solgte billedet, seks eller syv måneder senere.
En hos AP fortalte mig:
"Dit billede kom til USA."
"Det har vundet priser."
"Vil du indgive en klage?"
Jeg så tilbage og tænkte: "Jeg har ingen beviser."
"Lad mig gå hjem og tjekke."
Jeg så, at min kone havde revet billedet itu, som fyren gav mig,
og smidt det væk.
Nghệ, troede du, det var en fejl dengang,
hvordan navnene var blevet ændret på fotografiet?
Troede du, det var med vilje?
Med vilje. Jeg vidste det straks.
Ja.
Det er mit erhverv.
Den dag var Út den eneste, som var ansat for AP.
Så AP-fyren krediterede det billede til Út.
Har du set ham siden og diskuteret det med ham?
Jeg har mødt ham, men vi har ikke hilst på hinanden.
Jeg var ked af det.
Jeg arbejdede hårdt for det, men den fyr løb med æren.
Han fik anerkendelse. Han fik priser. Han blev fejret i Vietnam.
Jeg husker, da min far kom hjem den dag,
satte han sig ned og tog filmen op af lommen.
Han smed den herover og sagde: "Jeg solgte den i dag."
Han smed billedet op på køleskabet.
Efter min far gik, listede min lillebror og jeg
hen og vendte det om,
og min bror, den yngste, gjorde det først, og han lagde det tilbage.
Han sagde stille: "Sig ingenting."
Jeg tænkte: "Jeg må se det," ikke?
Så jeg gjorde det samme, og jeg lagde det straks tilbage.
Vi så begge på hinanden.
Vi var i chok. Hun er på min alder.
Hvorfor er hun nøgen? Og hvorfor skriger hun?
Da min mor gjorde rent, mumlede hun for sig selv:
"Hvorfor bragte jeres far sådan et billede ind i huset?"
Hun rev det i stykker og smed det straks i skraldespanden.
Husk på, at min mor var en traditionel vietnamesiske dame.
Efter det gik min far i panik.
Han ville sige, "Hvis du ikke havde smidt det ud,
ville jeg kunne bevise det."
Han blev ved
og blev ved, indtil de blev skilt.
- Gary, vil du have noget at spise? - Ja. Det er fantastisk. Tak.
- Hvornår blev du født, Anthony? - Jeg er født i 1961.
Så hele din barndom var under krigen, ikke?
- Ja. - Ja.
Så du meget til Nghệ under krigen? Jeg ved, han arbejdede.
Han kom tilbage, så jeg kunne vaske hans bil.
- Jeg vaskede altid bilen. - Du vaskede din fars bil.
Anthony, vi har talt om billedet, som din far tog.
Hvordan har du det, når du ser det billede?
Hver gang jeg ser billedet, siger jeg: "Min far tog billedet."
Det er alt.
For ham er det en anden historie.
Han har altid haft noget her.
"Hvorfor bemærkede ingen mig dengang? Det var mig, der tog billedet."
Sådan har han det.
Er du okay?
Nej.
Undskyld.
Det er op ad bakke.
Jeg tror, han prøver at lægge det væk.
"Okay", du ved. For der er ingen…
ingen hjælp, ingen rekurs.
Jeg kan ikke begribe,
hvorfor de gav Nghệ et tryk af det fotografi, han tog.
- Beviset på, at han tog billedet. - Ja.
At give ham beviset på noget, du har taget fra ham,
er en mærkelig handling.
For mig er der en uretfærdighed,
en generel uretfærdighed. Jeg tror ikke, de havde gjort det
mod en vestlig fotograf, en franskmand, en englænder.
Jeg synes, jeres far er blevet udnyttet,
som mange fotografer og mange freelancejournalister
fra udviklingslande
er blevet udnyttet før og siden.
Det synes jeg, der skal gøres noget ved.
Ja. Ved du hvad? Jeg tænker på det hele tiden.
Mange ved, det var ham, der tog billedet.
Jeg ved, at min onkel, min tante
alle hans venner, der arbejder for CBS, NBC,
alle ved det.
Hvorfor tør ingen sige det?
Hvad ville være en god løsning for dig nu?
Jeg vil have AP til at fortælle den sande historie,
historien om min far.
Tillykke med fødselsdagen, bedstefar
Tillykke med fødselsdagen!
Far og jeg har talt om det
mange gange.
Hvis bare den, der gjorde, hvad han gjorde,
ville tilstå,
så ville alle vide det.
Men uden det
sker det ikke.
Umuligt.
Min far bliver ældre.
Det er, som om en engel på Jorden banker på min fars dør
og siger: "Det er nu. Jeg fortæller sandheden for dig."
Da vi talte med Nghệ,
opdagede vi, at ingen har kontaktet ham.
Han har ikke talt med nogen.
Hans historie er ikke blevet påvirket af nogen udefra.
Han har levet et stille og ydmygt liv
i perfekt isolation i Californien med sin familie.
Det er en mand, der har brugt hele sit liv i foto- og filmindustrien.
Han var uddannet filmfotograf.
Så den dag
var Nghệ den dygtigste, mest højtuddannede krigsfotograf
på den vej.
JANNIE: GOD NYHED, MIN ONKEL VIL GIVE ET INTERVIEW.
MIN ONKEL VAR LYDMANDEN DEN DAG. HAN VAR DER!!
- Hej, Gary. Hvordan går det? - Dejligt at se dig.
Du skal møde min onkel.
- Hyggeligt at møde dig, Thân. - Tak.
Mange tak. Rart at møde dig.
Jeg var lydmand for NBC News.
- Ja. - I mange år.
Ja. Hvornår gik du på pension?
Jeg gik på pension, da jeg var 63.
- Ja. - Men nu er jeg 92.
- Det er utroligt. - Ja, tak.
Da du filmede scenen her,
og det er det berømte foto her, hvem var med dig på vejen?
- Ja, midt på vejen. - Ja.
- Og pigen kom imod os. - Ja.
Jeg var i midten og holdt mikrofonen.
Nguyễn Thành Nghệ tog et billede af pigen.
Var Nick Út der på det tidspunkt?
- Nej. - Okay.
Da du forlod Trang Bang, kørte du tilbage til Saigon.
Saigon.
Hvad gjorde du så?
Bagefter fortalte jeg Nguyễn Thân Nghệ,
at AP-kontoret var ved siden af mit.
Horst Faas købte filmen.
Jeg kan ikke stave hans navn på engelsk, men folk kaldte ham Horst Faas.
Efter at have fremkaldt filmen, skar han det af med den brændte pige
og sagde: "Jeg køber filmen."
Han gav mig også en forstørrelse af den brændte pige. 8 x 10 tommer.
Thân, da du fandt ud, de havde givet billedet til Nick Út,
sagde du noget til nogen på det tidspunkt?
Jeg sagde ikke noget, fordi…
ingen…
…gik op i det.
Og jeg var ansat.
Jeg havde brug for penge
til min familie.
Og jeg ville ikke have problemer.
Men jeg ved, at AP's kontorchef
og min kontorchef og min overordnede kontorchef
er nære venner.
Jeg kan ikke åbne munden.
Hvis jeg blev fyret, hvordan skal min familie så leve?
Jeg måtte holde min mund…
- Jeg forstår. - …i mere end 50 år.
Min samvittighed får ikke fred.
Hver gang jeg tænker på det, kan jeg hverken spise eller sove.
Jeg genoplever det øjeblik for 50 år siden.
Den dag gav sandheden, som jeg undertrykte indeni
og bedrog mig selv med,
mig bekymringer.
KRIGSMUSEUM
Requiem, en udstilling, der hædrede
fotograferne fra Vietnam og udlandet,
som døde under krigen, var en mindehandling.
Horst var virkelig drivkraften bag det projekt.
Jeg kendte Horst.
Han var kompleks, et paradoks.
Hård, konkurrencemenneske.
Men han kunne også være medfølende.
Úts bror, Huỳnh Thanh Mỹ,
blev dræbt, mens han arbejdede for AP.
Horst havde ansat Nick for at sikre, at familien havde en indkomst.
Ved du, hvorfor Horst ville have taget beslutningen om
at tilføje Nick Úts navn til billedteksten?
Horst var knust over Mỹs død,
og det var hans måde at hylde ham på.
Jeg kan forstå, Horst ville have haft det skidt med det hele livet.
Han sendte ham ud på den opgave.
Var det normalt for stringere at få et tryk af billederne,
som AP købte af dem?
Ja, det var ret almindeligt,
hvis vi havde et ekstra tryk. Her havde vi flere.
Det nager mig,
hvis AP havde taget billedet
fra stringeren,
sat en andens navn på,
hvorfor gav de ham så et tryk,
altså et bevis på det samme billede?
Det var Horst, som gjorde alt det.
Det var meget usædvanligt, må jeg sige,
især efter udskiftningen af navnene.
Måske var han sikker på, at Nghệ aldrig ville sige noget?
Ja.
Faas var utrolig selvsikker.
Vi har endelig hørt fra Võ Suu.
Han og broren, Huynh, var kameramænd,
som filmede nogle ikoniske krigsoptagelser.
Võ Suu var ikke i Trang Bang,
men han forstod freelancerens verden.
Hvis du var freelance militærreporter,
og du tog ud og tog billeder,
så viste du dem til AP.
Især dem i militæret var fattige.
De gav dem billederne for at tjene lidt penge.
Berømmelse var ikke vigtig.
Betyder det, de ikke gik til AP for at gøre krav på det billede,
fordi de troede, billedet tilhørte AP, efter de blev betalt?
Ja, det er AP's politik.
Så der kunne være mange billeder taget af andre.
Det skete.
Når det gælder Nick Úts billede,
så er det svært at afgøre, hvem fotografen er.
Nick Út må vide, om han virkelig tog det.
Vi fik fat i et internt dokument fra AP.
Horst forklarer, hvor svært det var
at få New York-kontoret til at sætte Vietnamesiske navne på fotos.
Han siger: "Vietnamesiske navne blev latterliggjort af amerikanerne."
"De blev kaldt skævøjer og ikke taget seriøst,
fordi de havde sjove navne."
"Der var en modvilje mod at kreditere vietnameserne."
BUDSKAB TIL NICK ÚT KÆRE NICK, JEG ER I SAIGON
JEG KAN SE PÅ DE SOCIALE MEDIER AT DU OGSÅ ER HER.
JEG SKREV FOR NOGET TID SIDEN… KAN VI MØDES?
FUNGERER KL. 13 PÅ COURTYARD CAFE FOR DIG?
JEG ER DER INDTIL KL. 14. VENLIG HILSEN, GARY
Tak, fordi du besvarede opkaldet.
Vi rapporterer anklager om, at Nick Út ikke har taget
det berømte Pulitzer-prisvindende foto.
Jeg vil gerne samarbejde med AP.
Jeg vil involvere jer i undersøgelsen,
hvis vi må få adgang til arkivet og dele information med jer.
Ja.
Men jeg vil gerne spørge AP,
tidligere AP-ansatte, ikke whistlebloweren,
har brugt AP's navn til at undertrykke informationer,
og siger, at AP kender til anklagerne og vil miskreditere whistlebloweren.
Ja.
Tak og hav det godt. Tak.
Hun ville bare finde ud af, hvad vi ved.
Hun er ret åben.
Hun sagde: "Jeg må tilbage og rapportere det her,
og vi kontakter dig."
Men der var ikke noget defensivt. De var meget åbne.
Vi må vente og se.
Siden Carl fortalte dig om denne historie,
har han skrevet en bog, hvor han slet ikke nævnte det.
Ja. Mit svar var meget klart.
"Carl, du må fortælle historien."
"Du må fortælle sandheden."
Var han ærlig? Sagde han: "Jeg magter det ikke"?
Hvad sagde han til dig?
Først: "Ingen vil tro på mig."
Horst Faas er død. Han sagde: "Det er for nemt."
De vil sige: "Hvorfor ventede du?"
"Du er en opportunist."
Han opstillede grundene,
og jeg ved ikke, om nogen af grundene var nok.
Ikke for mig.
Jeg pressede ham til at gøre det.
Han sendte mig udkast til den sande historie
og sagde: "Du skal se det her."
Jeg sagde: "Fortæl den historie."
Så fik jeg den sidste bog, og det var ikke med.
Jeg sagde: "Du er ikke ærlig igen. Du siger ikke sandheden."
Så han sender mig denne e-mail den 20. januar 2018.
"Kære Tom, shit, mand."
"Det var bedre, hvis du var enig i, hvordan jeg reviderede Nick Út-tingen."
"Jeg er hjemsøgt af hele den satans historie."
"Jeg hader den fandeme. Hvor mange gange
skal jeg drive det fremad
til en klimaktisk og meget offentlig finale
som et endagsvidunder i The New York Times,
og pisse næsten alle mine tidligere kolleger af?
De fleste af dem afskyede jeg, og jeg passede aldrig ind,
mig, en lokal leje-fra-gaden fyr,
bare en sølle fotoredaktør?
Beder jeg bare om et godt lag tæsk?"
Det er en forpint Carl
med denne dæmon indeni, som han prøver at slippe ud og ikke kan,
og han er vred på mig, fordi jeg ikke giver op.
Jeg prøvede,
men han er en ven.
Carl har intet at vinde ved at fortælle historien.
Han har alt at miste.
Jeg tror, det er…
Det gør ham til en meget ægte
kilde, faktisk.
Jeg kan ikke forestille mig, nogen finder på en historie,
som ville hjemsøge ham resten af livet.
Han prøver at få det væk ved at kæmpe med sandheden.
Det er et stærkt, overbevisende mørke.
Vi får en frygtelig nyhed om, Nghệ har fået et slagtilfælde.
Vi vidste ikke, hvad vi skulle gøre.
Jeg ville bare møde ham og sige undskyld.
Det var noget, jeg personligt måtte gøre.
Hej, Nghệ.
- Hej. - Hvordan går det?
Jeg har det skidt med, at vi stjal dit navn.
Så jeg vil sige undskyld.
Du er mit bevis,
og jeg er dit bevis.
Et kort øjeblik fangede os alle i denne offerrolle.
Tak, fordi du støttede mig i al den tid.
Det er en trist historie.
De mindste handlinger kan få store konsekvenser.
NICK UT - AP-FOTOGRAF STRINGER FOTOGRAF
Kan vi se på, hvad Nicks fortælling er?
Han siger, at han den morgen, kørte i en AP-varevogn med en chauffør.
Mig og David Burnett fra Time Magazine.
Mig og en vietnameser, Hoàng Vǎn Doanh,
en freelancejournalist for AP og UPI,
og der var en anden mand, Nghệ, som var chauffør for NBC.
Han var ikke fra medierne. Han kørte en bil med journalisterne.
Han kørte Lê Phúc Ðinh,
en kameramand, der filmede hele bombestedet.
Ingen bestrider, at han var der.
Ingen bestrider, at han tog billeder den dag.
Kim Phúc har altid sagt, hun var i chok og ikke kan huske hændelsen.
Fotografen, der tog mit billede,
desværre husker jeg ikke hans ansigt.
Den første, der løb ud, var en gammel dame
på mindst 70 år. Hun løb først ud.
Så løb børnene ud.
Ingen bestrider, han fotograferede bedstemoren og babyen.
Og babyen, der døde.
Erklærer han utvetydigt,
at han tager det berømte billede, efter han fotograferede bedstemoren?
- Ja. - Det er hans sekvens.
- Okay.
Jeg havde lige taget et billede. Jeg kiggede gennem wiewfinderen
og så pludselig en pige
med udstrakte arme, der løb, og jeg spurgte mig selv:
"Hvorfor er hun nøgen?"
Jeg måtte løbe tæt på hende og tage billedet.
Og ifølge Nicks fortælling,
fotograferer han med sit Leica.
Han bruger et 35 mm objektiv. Det havde han.
Så hælder han vand på hende.
- Alle går. - Ja.
Han tager Kim, pigen, og hendes bror på Cu Chi hospitalet,
det nærmeste hospital, i AP-vognen, har han sagt flere gange.
Kim Phúcs onkel løb ud
og spurgte, om jeg kunne køre børnene på hospitalet.
Jeg havde en varevogn. Jeg åbnede døren.
Jeg bar Kim Phúc og satte hende på gulvet i bilen,
fordi hendes ryg var så forbrændt.
Så sprang tre børn ind.
Men i en dokumentar fra 1984 fortæller Kim Phúcs mor en anden historie.
Hun blev slemt forbrændt. Vi vidste ikke, hvordan vi skulle redde hende.
Der var en mand, som bar hende på ryggen og løb.
Han tog hende til Bắc Hà, Củ Chi.
Derfra bragte et fly hende til børnehospitalet.
- Ja. - Okay.
Så siger Nick, at han tager hen til AP,
og fremstiller filmen i mørkekammeret med Jackson.
Ja, Carl siger, at Nick ikke var der, da han ankom,
og at Nick kom senere i civil.
- Horst siger: "Godt gået, Nick." - "Du gjorde det godt." Ja.
"Du gjorde det godt." Det siger David Burnett.
- Godt at møde dig, endelig. - Ja.
- Hej. - Hej, Fiona.
- Rart at møde dig. - Hej, Gary.
- Hej. - Godt at se dig.
For at føre jer igennem processen og den metode, vi har brugt,
til at analysere optagelserne, som I har delt med os,
fra den slags sammenvævning af disse forskellige tråde og spor,
tror jeg, et sammenhængende overordnet billede dukker op.
Vi begyndte med at undersøge billederne og filmklip, I gav os,
alle opsnappet af reportere i Trang Bang den dag.
Vi brugte et satellitbillede fra november 1972 til at se på området
og begyndte at matche vartegn mellem billederne og satellitbilledet
for at fastslå, hvor hvert billede blev taget.
HOVEDVEJ
KONTROLPOST
Den sekvens, vi fokuserer på, begynder med eksplosion af napalmbomber
omkring Cao Dai-templet i Trang Bang.
Dette øjeblik blev filmet af et britisk ITN-nyhedshold.
CAO DAI TEMPLET
I et fotografi taget kort efter
kan en gruppe reportere ses ved en kontrolpost og en bro,
som matcher stedet på satellitbilledet.
De vender mod templet, der er omkring 500 meter væk.
Det er det første billede, hvor vi ser Phúc
blandt en gruppe andre børn.
De kommer fra en mark på hovedvejen,
ledsaget af soldater.
Bag dem ser vi en jordsti, vinkelret fra hovedvejen,
som matcher dette sted på satellitbilledet.
Det næste foto er kendt som "Napalm-pigen".
Kim Phúc og de andre børn går op ad hovedvejen,
på vej væk fra templet og stedet for eksplosionen.
Med en række visuelle krydsreferencer,
har vi bestemt en omtrentlig position for fotografen på vejen,
som repræsenteret i vores 3D-model.
Det originale negativ bekræfter, at det efterfølgende billede
blev taget af den samme fotograf, som fotograferede Napalm-pigen.
Det næste billede af børnene kommer fra et ITN-nyhedsklip.
Da de fortsætter,
bliver de filmet, da de løber forbi nyhedsholdet.
Kameramanden panorerer for at følge Kim Phúc.
I dette billede fra ITN-optagelserne
ser vi nu Kim Phúc og et andet barn bagfra.
To skikkelser står over for dem.
Den til højre tager billedet,
der viser gruppen af børn foran en række reportere.
Blandt dem kan vi se tre filmkameraer, to lydmænd,
og til højre en enkelt fotograf med et stillbilledekamera,
vi har identificeret som stringeren.
De reportere står et stykke oppe ad vejen fra stedet
hvor kun få sekunder tidligere Napalm-pigens fotografi blev taget.
I billedet fra ITN-optagelserne kan vi skimte en anden figur i baggrunden,
som nærmer sig længere bagfra, som lader til at bære udstyr.
Efter et klip viser ITN-optagelserne
et nærbillede af Kim Phúc, der får vand af journalisterne.
Den fjerne skikkelse med udstyr er nu tættere på.
Han har hjelm på og ser ud til at holde et kamera.
Dette øjeblik blev opsnappet
af fotografen, vi har set nærme sig langvejs fra.
Dette fotografi er tilskrevet Nick Út fra AP.
Endnu et billede fanger scenen kort efter,
mens Kim Phúc stadig er foran ITN's kamerafotografer.
En, der kigger mod dem, er synlig på venstre side af billedet.
Han har hjelm på med et stofmærke, korte ærmer
og en jakke på højre side.
Hans detaljer stemmer med fotografen, vi så
nærme sig på afstand i ITN-optagelserne.
På det næste billede
er den samme figur synlig, mens han tager et billede.
Sandsynligvis dette billede af Kim Phúc,
også tilskrevet Nick Út fra AP.
Endelig er et billede af den samme scene taget,
hvor vi kan identificere Nick Út
som fotografen med hjelm, der bærer udstyr,
som vi først så i det fjerne i ITN-optagelserne.
Ved at gense optagelserne, kan vi nu etablere,
få sekunder efter Napalm pige-billedet blev taget,
dukker Nick Út op på afstand af de løbende børn.
Han går hen imod dem fra den modsatte retning.
Derfor kan vi konkludere, det er meget usandsynligt,
at Nick Út tog Napalm pige-billedet.
Det giver ikke rigtig mening,
et par sekunder efter billedet blev taget,
at han kunne være så langt væk,
hvis det var ham, der havde taget det billede.
Jeg tror, at vi har to mennesker, som hævder at have taget billedet.
Kun to.
Den ene er Nick Út, og den anden er Nghệ, stringeren.
Og det, du fortæller mig her,
er, at Nick Út ikke var det rette sted til at have taget billedet.
Det betyder, den eneste på det rette sted til at tage billedet,
som hævder at have taget billedet, ville være stringeren.
Det er korrekt.
I vores model, i vores virtuelle kameraer,
er Napalm pige-billedet sandsynligvis taget
af et kamera på 50 mm.
Det siger vores virtuelle kamera.
Ja.
Og stringeren, Nghệ, bruger et 50 mm objektiv på en Pentax.
Bemærkelsesværdigt.
- Tak. - Tak.
Angående fotoet af bedstemoren, der holder barnet,
hvis vi ser på røgen i baggrunden,
kan vi se, den er betydelig mindre tæt
end i serien af fotografier, hvor Kim Phúc går ned ad vejen.
Det tyder på, billedet af bedstemoren
sikkert blev taget minutter efter Napalm pige-billedet.
Vi fandt endnu et spor i ITN-optagelserne, hvor kameraet følger efter bedstemoren.
Vi kan se i mængden ved kontrolposten figuren af en tilsyneladende nøgen pige,
sandsynligvis Kim Phúc,
og de andre børn til højre,
som viser deres ankomst før bedstemoren.
Bare sekunder efter Napalm pige-billedet blev taget,
dukker Nick Út op på afstand af de løbende børn.
Det er… Nick Út.
- Så du siger, han er for langt tilbage. - Bare se på den retning, han kommer fra.
Så han er helt ude af position.
Fotografi handler om positionering. Du kan ikke tage det, hvis du ikke er der.
Han er der ikke, og det ved vi,
fordi vi ser ham for langt ude af position til at have været der.
Nick Út, vi ved, hvor hans billeder er.
UPI-fyren, vi ved, hvor hans billeder er.
Men hvad med ham her?
Ikke?
Ingen har hans billeder.
Det er fantastisk.
Der vil være folk, der fastholder, at Nick må have taget det billede.
Men for at tro det, skal man ikke tro på noget, Carl sagde,
ikke tro på stringeren,
ikke tro på hans børn.
Gad vide, hvorfor Horst eller nogen i AP gav ham en kopi til køleskabet.
Man kan ikke tro på beviserne i billederne og videoen.
Man kan ikke tro på noget som helst, men kun tro på Nick.
Eller Arnett, som tror, at Nick tog billedet,
fordi Horst fortalte ham, at Nick tog billedet.
Alle beviserne kommer fra Horsts mund.
Som tidligere DOP i AP
du er lige så velplaceret som alle andre til at forstå, hvad vi ser på her.
Hvis vi tager det til AP, hvad betyder det så?
Hvad betyder det for AP?
Ingen tvivler på billedet sandfærdighed.
Korrekt.
Så sandfærdigheden og billedets kraft gælder stadig.
AP's ejerskab og distribution af billedet ligger fast.
Der er meget bøvl.
Det bliver bøvlet for mange, dem, der har forsvaret det til døden.
Ja.
På en måde er det vietnameserne, der genvinder fortællingen
af noget, der skete i deres land,
i modsætning til,
med krediteringen af det, en fortælling, der blev påtvunget dem.
Det er ikke nemt at pakke en fortælling ud,
der har siddet fast i folks kollektive bevidsthed så længe.
Hvordan skal Nick Út sige:
"Jeg tror, der var en fejl. Jeg tog ikke billedet"?
Som tiden går og den fortælling synker ind, bliver det sværere.
Enten gør man det i øjeblikket eller aldrig.
For Nghệ
er det retfærdighed.
Det er retfærdighed.
Det er ret kraftfuldt.
Jeg tror, AP er den store elefant i rummet her,
og jeg har svært ved at tro,
de ikke vil engagere sig, når de præsenteres for beviserne.
AP GÅR MED TIL AT MØDES FOR AT DISKUTERE VORES RESULTATER.
Det er uden for citat, så jeg kan ikke afsløre ret meget,
men jeg tror, vi har gjort det rigtige ved at tale med AP.
Om AP gør det rigtige må vi vente og se.
6. MAJ 2025 OFFENTLIGGJORDE AP DERES EGEN UNDERSØGELSE
OM BILLEDETS FOTOGRAF PÅ DERES HJEMMESIDE.
I 52 år har man ment, at Nick Út var fotografen,
som tog Napalm pige-billedet.
Men en nylig afsløring
har sået tvivl om hans karrieres største bedrift.
Dette ikoniske foto er genstand for en voksende kontrovers.
Er det virkelig et af hans billeder?
Historien om en tilraning, som har varet i 50 år.
I AP-rapporten siger de:
"en udfordret kreditering fjernes, hvis der er endegyldige beviser på,
at personen, der hævdede at have taget billedet, ikke gjorde det."
De konkluderede, at oprindelsen
ikke kan bevises endeligt på grund af tidens gang
og mange af de involverede nøgleaktørers død
og teknologiske begrænsninger.
Fotoets tilskrivning forbliver uændret."
RAPPORTEN OPREMSER GRUNDE TIL, AT AP STØTTER NICK ÚT SOM FOTOGRAF
DERIBLANDT FLERE ØJENVIDNER.
PETER ARNETT OG DAVID BURNETT SIGER BEGGE, AT NICK ÚT TOG BILLEDET.
AP STILLER SPØRGSMÅLSTEGN VED CARL ROBINSONS PÅLIDELIGHED.
FILMENS ANALYSE AF SCENEN BRUGER EN FEJLBEHÆFTET GRAFIK
AP-UNDERSØGELSEN KONKLUDERER:
"DET BERØMTE FOTO BLEV NOK IKKE TAGET MED ET LEICA-KAMERA."
Ja, det er kameraet. Det var et Pentax, ja.
RAPPORTEN FORTSÆTTER: "DET BLEV TAGET MED ET PENTAX-KAMERA."
"AP ER ÅBEN FOR MULIGHEDEN, AT NICK ÚT IKKE TOG BILLEDET."
INDEX UNDERSØGELSEN:
Ved brug af materiale i AP's rapport, kan vi nu præcisere vores konklusioner.
Først analyserede vi dette foto af David Burnett.
Nick Út dukker op i forgrunden,
mens Kim Phúc stadig er på marken ved siden af hovedvejen.
Den lange linse komprimerer perspektivet
og får dem til at virke tættere på, end de er.
Et pigtrådshegn, synligt ved siden af Út, viser, han stadig er ved kontrolposten.
Omkring 170 meter fra stedet,
hvor Napalm pigen-fotografiet snart vil blive taget.
I dette øjeblik
er Kim Phúc kun 60 meter væk fra det sted.
Burnetts fotografi viser, at hvis Út tog det berømte billede,
skulle han være løbet tre gange så langt, som Kim Phúc løb i samme korte tidsrum.
Dernæst undersøgte vi en NBC-optagelse på tre sekunder,
som blev filmet lige efter Napalm-pigen.
En omhyggelig analyse af vandmærkerne på vejen på forskellige billeder
gør det muligt at fastslå Kim Phúcs bevægelse.
Fra hendes position på Napalm pige-billedet
er hun løbet 40 meter op ad vejen,
da vi ser hende bagfra i denne ITN-optagelse.
Baseret på den estimerede hastighed
er der gået 15 sekunder siden det berømte billede.
Vores 3D-rekonstruktion af det billede placerer Nick Út
på 50 meters afstand af ITN's kameramænd lige nu.
Med andre ord, 15 sekunder efter billedet blev taget,
er Út synlig omkring 75 meter
væk fra stedet, hvor Napalm-pigen blev fotograferet,
hvor han gik ned ad vejen fra den modsatte retning.
Hvis Út skulle have taget billedet,
skulle han have spurtet 170 meter ned ad vejen
fra sin position ved kontrolposten og spurte 75 meter tilbage,
vende om,
og dukke op igen få øjeblikke senere og roligt gå tilbage mod stedet.
Det virker som et meget usandsynligt scenarie.
WORLD PRESS PHOTO
ARRANGØR AF DEN VIGTIGSTE INTERNATIONALE FOTOGRAFIPRIS
LAVEDE DERES EGEN EFTERFORSKNING.
ÅRETS VERDENSPRESSEFOTO 1973
Ny research hævder, at Nick Út ikke tog det ikoniske fotografi.
Det gav anledning til dyb refleksion og en efterfølgende undersøgelse.
Nu vil jeg invitere direktøren fra World Press Photo Foundation,
Joumana El Zein Khoury herop.
Giv hende et stort bifald.
I overensstemmelse med vores bedømmelsesprocedurer og værdier
kan vi ikke, med den mængde tvivl, der eksisterer,
fortsætte med at sige, at billedet bør tilskrives Nick Út.
Vi ophører med at tilskrive Nick Út fotoet.
Vi mener, ophavsret og sandheden er meget vigtig.
Vi mener, nøjagtighed er meget vigtigt.
Vi mener, at vores publikum og vores samfund
fortjener det, især i dagens verden…
DET ER FØRSTE GANG I ORGANISATIONENS 70-ÅRIGE HISTORIE
AT OPHAVET TIL ET VINDERFOTO ER BLEVET SUSPENDERET.
Vi accepterer, at officielle optegnelser
ofte formes mere af magt end perspektiv.
Selv de mest rodfæstede historier fortjener at blive revurderet.
Utallige vietnamesiske fotografer og reportere arbejdede anonymt
under Vietnamkrigen.
Ikke af valg,
men fordi deres arbejde blev tilskrevet andre.
De accepterede det, fordi de ikke havde noget valg.
De var outsidere i deres eget land, og de vidste, ingen ville lytte.
Min mor døde for ni år siden.
For et par uger siden tænkte jeg på hende,
og jeg besluttede at gennemgå den røde kasse i mors skab.
Og det sidste, jeg så, var…
…et stykke af en gammel avis,
omhyggeligt klippet og foldet pænt.
Et ikonisk foto, som mor kasserede for mange år siden.
Men hun beholdt avisens foto,
og hun reddede det i smug,
i stilhed.
Stilhed er ikke sandhed,
og som årene gik, bankede stilheden højere.
Hukommelsen ufuldkommen, udfordret af tiden.
Hvem der trykkede på udløseren tæller, ikke kun for nogens eftermæle,
men for det, det siger om, hvem der bliver husket,
og hvem, der bliver slettet.
Når sandheden ignoreres, korrumperer det samfundet.
Sandheden er sandheden.
Den kan ikke fordrejes eller rives i stykker.
Så er det ikke længere sandheden, og vi mister vores moralske kompas.
Efter 50 år håber jeg, folk ikke længere ser vietnamesiske børn gennem det billede,
men gennem andre gladere billeder.
Mit håb er, at sandheden vil blive genoprettet,
og at Nick Út vil føle lettelse og fred.
NICK ÚT SVAREDE IKKE PÅ ANMODNINGER OM INTERVIEWS.
HAN BENÆGTER ALLE ANKLAGER. HAN FASTHOLDER, AT HAN TOG BILLEDET
OG BRAGTE PHAN THI KIM PHÚC TIL HOSPITALET.
HAN FORTALTE OGSÅ AP, AT HAN BAR SIN BRORS PENTAX-KAMERA OVERALT.
HANS ADVOKAT: ÚT TOG BILLEDET AF BEDSTEMOREN SENERE.
HAN BLEV FORVIRRET AF DET KAOS, DER HERSKEDE."
NICK ÚT SIGER, AT ØJENVIDNER STØTTER HANS UDSAGN OM DEN DAG
HANS ADVOKAT SAGDE: "AP HAR BEKRÆFTET KREDITERINGEN.
HAN HAR VIDST, DET VAR HANS, FRA HAN TOG BILLEDET."
PHAN THI KIM PHÚC HAR "INGEN ERINDRING OM DE MINUTTER."
ØJENVIDNER SOM HENDES ONKEL
FORTALTE HENDE, AT NICK ÚT TOG BILLEDET
OG BRAGTE HENDE PÅ HOSPITALET. DET TROR HUN STADIG.
KIM PHÚC ER STADIG
UNESCO-AMBASSADØR FOR FRED OG FORTALER FOR KRIGSOFRE.
Billedet af den niårige pige kaldet Phan Thi Kim Phúc
og fire andre børn, der løber mod en fotograf,
brændende og skrigende i juni 1972,
som blev et af de vigtigste fotografier nogensinde,
blev taget, mener jeg, af en mand ved navn Nguyễn Thành Nghệ.
Jeg har holdt fast i denne sandhed i mere end 50 år.
Det var mig, der tog billedet.
Nu har jeg en stemme.
TIL DE VIETNAMESISKE FOTOGRAFER I DEN AMERIKANSKE KRIG I VIETNAM
OG DE MODIGE STRINGERE FRA KRIGENE I DAG:
DENNE FILM ER TILEGNET JER.
STRINGEREN: FOTOGRAFEN BAG BILLEDET
Tekster af: Charlotte Reeve