Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
A filmre rögzített fotókban…
mindig van valami titokzatos.
De a fotós tudja azt is, ami a képen nem szerepel.
1972. JÚNIUS 8.
HELYSZÍN: TRANG BANG
SAIGONTÓL 50 KILOMÉTERRE ÉSZAKNYUGATRA
A DÉL-VIETNÁMI A1 SKYRAIDER BOMBÁZÓKAT AZ ELLENSÉG ELLENI BEVETÉSRE VEZÉNYELTÉK.
Két forduló után világossá vált,
hogy a Skyraiderek célt tévesztettek,
és a saját állásaikat bombázták.
A távolban dél-vietnámi katonák
kétségbeesetten igyekeztek fedezéket keresni.
Láttuk, ahogy intésükre egy csapat civil is utánuk indult.
És akkor a Skyraiderek visszafordultak.
Négy tartálynyi napalmot dobtak le a menekülő civilekre és katonákra.
Pár pillanattal később mi, ott lévő újságírók,
óvatosan elindultunk az úton a füstfelhő irányába.
Iszonyú látvány tárult elénk.
A fekete füstből egy nő rontott ki elsőként.
NICK ÚT, FOTÓS HANGJA
Aztán még egy nő, egy gyerekkel a karján.
Azt kiabálta: „Segítsenek az unokámon!”
Megállt előttünk,
én lefotóztam, és a fiú a következő pillanatban már halott volt.
Az elsők között láttuk meg a kilencéves kislányt, aki az úton rohant.
Nem volt rajta ruha.
Feltehetőleg letépte magáról, amikor lángra kapott.
A kamerán át láttam, ahogy a lány kitárta a karjait és futott.
Lefotóztam.
Ahogy elhaladt mellettem, láttam, hogy levált a bőre,
annyira megégett a teste.
Nem készítettem több képet róla. Azt hittem, perceken belül meghal.
Ez a látvány tárult elénk,
öt-hat fotós elé abban a pillanatban,
és 24 órán belül azt a képet
már vagy egymilliárd ember látta.
Mindenhol leközölték.
Megrendítő erejű kép volt,
ami beleégett az amerikai emberek kollektív tudatába.
Nick Pulitzer-díjat kapott érte.
A Pulitzer-díj és az 1973-as Év Sajtófotója díj nyertese.
Hölgyeim és uraim, Nick Út!
Az AP világhírű fotósa.
- Nick Út. - Nick Út.
Ez a történelem egyik legnagyobb hatású és legismertebb képe.
Harmincöt éve történt.
Negyven év telt el azóta.
Az ikonikus kép idén 50 éves.
Ferenc pápa személyesen találkozott a „Napalmlánnyal”
és a fotóssal, akinek képe révén ők ketten
a béke szimbólumaivá váltak.
Hogy lehet kiheverni egy ilyen tragédiát, ami ugyanakkor ismertté tette?
Sok sikert!
Kedves Gary! Ötven éve őrzök egy titkot,
amiről még sohasem beszéltem.
1972-ben az AP saigoni fotószerkesztője voltam.
Ekkor készült Nick Út híres fotója a Napalmlányról.
Csakhogy azt a képet nem Nick készítette.
Egy külsős volt a fotós, egy szabadúszó.
Ez egy bonyolult történet.
Ideje könnyíteni a lelkiismeretemen.
A KÜLSŐS
FOTÓRIPORTER
Két évtizedig voltam szabadúszó fotós.
Ez egy bizonytalan létforma.
A munkád szerzői jogai az egyetlen vagyontárgyaid.
Ezekből élsz, és ezek jelentik a hagyatékodat.
ARLES, FRANCIAORSZÁG
Vannak képek, amik túlmutatnak az összes többin.
Amik megragadnak valamit.
Egy történetet, egy pillanatot az időben,
méghozzá oly módon, amire a többi fotó nem volt képes.
Nehéz ezt elmagyarázni, mégis azonnal felismerjük, ha látjuk.
2022 decemberében
e-mailt kaptam egy Carl Robinson nevű férfitől.
„Ötven éve őrzök egy titkot…
Csakhogy azt a képet nem Nick készítette.”
Ez nagyon durva állítás.
Teljesen megdöbbentett.
Az AP szerkesztőjeként ez a férfi ott volt a helyszínen.
„Mint egy véget nem érő rémálom…”
És készen állt elmesélni a történetét.
Készen állt megosztani a világgal.
És az én segítségemet kérte hozzá.
A Kim Phúcról készült kép
talán a legismertebb, legikonikusabb háborús fotó.
Egyfajta „szent tehén”,
és a gondolat, hogy a készítője talán nem Nick Út,
letaglózó volt.
Ezért arra gondoltam,
hogy egy ilyen állítást mindenképp ki kell vizsgálni.
Talán hamisnak bizonyul. Talán sosem tudjuk meg az igazat.
De mindenképp érdemes utánajárni.
HO SI MINH-VÁROS
Beszélnem kellett Carllal.
Súlyos vádat fogalmazott meg,
és bár vannak közös barátaink,
nem ismertem őt közelről.
Nem tudtam, hihetek-e neki. Nem csak régi sérelmek tüzelik?
Üdv, Carl!
- Hogy vagy? - Örülök, hogy látlak.
- Itt van előttem az egész múltam. - És tényleg.
Vágjunk bele, Carl! Mi történt 1972. június 8-án, Trang Bangban?
Hogy indult a napod?
Reggelente 7:30 körül érkeztem meg a munkába,
átnéztem az éjjeli és a hajnali híreket, hogy kiválogassam a leadandókat.
Az AP irodájában akkor még nem tudtunk a Trang Bang-i eseményekről.
Fogalmunk sem volt róla, hogy mi folyik itt.
Hisz ti mind Saigonban voltatok.
És mi történt az ebédszünet után?
A szokottnál később értem vissza, nagyjából három óra körül.
Horst Faas és Peter Arnett még a Royale Hotelben ebédeltek,
Jackson pedig már előhívta a filmeket.
Ő hívta fel a figyelmem a képre.
A fotón egy meztelen kislány futott az úton.
Kapásból rávágtam, hogy ezt nem használhatjuk.
Sosem közlünk meztelen gyerekről szemből készült fotót.
Átnéztem az összes negatívot,
ellenőriztem a szerzőket, hogy melyik film kihez tartozott.
Dupla nyilvántartást vezettünk egy iskolai füzetben.
Négy tekercsünk volt. Az egyiket Nick Út lőtte,
a többit két külsős, ha jól emlékszem.
A lányt szemből mutató fotó külsősé volt. Megnéztem a nevét.
Nick Út is lefotózta a lányt,
de az ő képén oldalról látszott.
Mivel ez a kép diszkrétebb volt, ezt választottam közlésre.
Ekkor ért vissza az irodába Horst Faas.
Horst Faas, az AP legendás fotósa volt,
egy nagydarab, behemót fickó.
Abszolút profi volt.
Világszínvonalú fotólabort állított fel az Associated Press irodájában.
Emellett szigorú főnök volt.
Ha bárki ujjat húzott vele, akkor elszabadult a pokol.
A kép ott hevert az asztalon.
Horst ránézett és azt mondta: „Ezt közöljük le.”
Ennyi, ezzel el volt döntve. Ő volt a főnök.
Elkezdtem megírni a képaláírást.
Négy sort írtam, és már a végénél jártam.
Ha a fotós az AP stábjához tartozott, ide az „STF, perjel” felirat került.
Ha a kép külsősé volt, a név előtt az „STR, perjel” felirat állt.
Belenéztem a nyilvántartó füzetbe,
és ekkor Horst Faas, aki közvetlenül mellettem állt, így szólt:
„Nick Út. Írd, hogy Nick Út képe!
Legyen belsősé!
Írd, hogy Nick Út!” Szó szerint ezt mondta.
Ezek a szavak azóta is kísértenek.
Miért nem tiltakoztál, miért nem mondtál nemet Horstnak?
Ez a kérdés végigkísérte az életemet.
De tudod, neki köszönhettem a munkámat.
Horst Faasnak.
Három éve voltam házas, már két gyerekünk volt.
Ez volt a munkám.
Ebből éltem.
Nem vitatkoztam. Azt tettem, amit kért.
De mindig is bántott a dolog, hogy nem voltam elég bátor.
Ez azóta is emészti a lelkem. Felelősnek érzem magam a történtekért.
Emlékszem, aznap késő éjjel jött haza.
Nagyon zaklatott volt.
CARL FELESÉGE
Egyfolytában arról a kislányról beszélt,
hogy mennyire megégett, meg minden.
Elmondta nekem, hogy Horst Nick Út nevét tetette a képre,
pedig nem ő volt a fotós, a képet más készítette.
Ez nagyon feldühítette.
Erre emlékszem.
Valahányszor bementem az irodába, a vietnámiak körém gyűltek beszélgetni.
És mit mondtak?
Hogy a kép nem Nick Út fotója.
Mondhatjuk, hogy ez nyílt titok volt
- a helyi fotósok között? - Igen.
Carl, végignéztük a képeket,
és a legtöbb személyt sikerült azonosítanunk.
Ez itt az NBC stábja, ez Nick Út.
Itt viszont van még valaki.
Még egy képet sem láttam, aminek a készítője…
Tudod, ki ez?
Szerintem ő lehet az, akit keresünk.
Tehát úgy gondolod, hogy ez a férfi a külsős,
aki szemből lefotózta Kim Phúcot?
Pontosan.
Ő egy ismeretlen külsős. Nem a megszokott szabadúszó csapat tagja.
A neve nem volt ismerős, ezért nem is jegyeztem meg.
Ötven év telt el azóta, és én hamarosan 80 leszek.
Mielőtt meghalok, nagyon szeretném
megtalálni az igazi fotóst, és bocsánatot kérni tőle.
Tudom, ez nem sok,
de így legalább kiderülne az igazság.
A bocsánatkérés a legjobb, amit ezen a ponton tehetek.
- Talán az egyetlen, amit tehetsz. - Igen.
Az, hogy a kép készítője Nick Út, legalább olyan ismert, mint maga a fotó.
Kitárt karral futott.
Aztán én is nekiiramodtam, és…
Nick bátyja, Huỳnh Thanh Mỹ, színész és fotós volt,
aki az AP-nek fotózott épp, amikor 1965-ben megölték.
A falusi fiú története,
aki kilép a tehetséges bátyja árnyékából…
Az AP a családom.
…majd 21 évesen Pulitzer-díjat nyer,
a legenda része.
A legendáé, amit az AP 50 éven át terjesztett,
többek közt A pokolból Hollywoodba című könyvben és filmben.
1977-ben jöttem L. A.-be.
Hollywood láttán azt mondtam: „Istenem!”
Vietnám és Hollywood nagyon mások.
Nicknek veleszületett tehetsége van hozzá, hogy jól helyezkedjen a képhez.
Ha megcáfoljuk ezt a legendát, azzal újraírjuk a történelmet.
Ha nem Nick Út a fotós, akkor ki?
Itt voltak az AP irodái.
ÚJSÁGÍRÓK
Lehetetlen küldetés.
Sosem találjuk meg a fickót.
Semmit sem tudunk a személyéről.
Azt sem tudjuk, él-e még,
illetve Vietnámban van-e még, vagy egy másik országban.
Én sokkal később kezdtem itt dolgozni, így nem ismerem azokat az embereket.
Nem ismeri az AP munkatársait.
Csak a fotós klubot ismeri.
HÁBORÚ
HÁBORÚS EMLÉKMÚZEUM
A nevem Lê Vân, újságíró vagyok Ho Si Minh-városban.
Ez a történet azonnal felkeltette a figyelmem,
de nem voltam benne biztos, hogy valós vagy sem.
De tudni akartam, hogy ha igaz,
hogy maradhatott titokban ennyi éven át.
Carl elmondta, hogy a kép valódi szerzőjét keresi,
hogy elnézést kérjen tőle.
Egyúttal elküldött nekem pár képet arról,
aki szerinte a fotó valós készítője.
Ezek alapján kezdtem el őt keresni.
- Jó reggelt! Hogy van? - Örülök, hogy látom.
Az én generációm példaképei a szinte mitikus hősként kezelt
vietnámi fotósok voltak.
Az AP vietnámi legendájának alapja négy Pulitzer-díjas fotó.
Malcolm Browne képe a magát felgyújtó szerzetesről,
Horst Faas 1964-es fotóesszéje,
Eddie Adams képe egy vietkong kivégzéséről,
és egy kilencéves kislány fotója,
aki a napalmbombák elől menekül Trang Bangnál.
Kirohant a templomból, egyenesen az út közepére…
KIM PHÚC UNOKATESTVÉRE 1972-BEN 12 ÉVES VOLT
…aztán mindenki ide futott, ahol most állunk.
Először ezt a részt bombázták le, utána pedig a többit.
KIM PHÚC UNOKATESTVÉRE 1972-BEN 11 ÉVES VOLT
Ez volt az első támadás.
Ez a napalm, ami megégette a gyerekeket?
- Igen, a napalm. - Értem.
Ez én vagyok, Kim Phúc családjával.
Ő itt Kim Phúc.
Ezek itt mind rokonok, családtagok.
Ez itt ön?
És ön hol van? Látom, itt van.
- Igen, az én vagyok. - Itt?
Ez a nővérem az öcsémmel.
Mindenki sikoltozott.
Én nyugodt maradtam.
Leszedegettem róluk a bomba darabjait,
amik rájuk tapadtak, mint az égett rizs.
Hol volt, amikor ledobták a bombát?
Az úton futottam,
amikor ledobták a bombát.
Én előreszaladtam a katonákkal. Kim Phúc a mamájával volt, így égett meg.
De együtt jöttek ki a templomból?
Együtt eredetünk futásnak. A híd mindkét oldalán emberek futottak.
Mindenki tülekedett, bukdácsolt, kiabált.
Az újságírók felé futottak?
Tudták, hogy kik állnak ott? Hogy mit csinálnak? Hogy ők újságírók?
Én nem tudtam. Azt sem tudom, ki fotózott.
Ezek az utolsó képek, amik aznap készültek.
A sérült gyerekeket kórházba vitték.
Vissza tudnak rá emlékezni, hogy mi történt?
Hogy ki vitte őket kórházba?
Hogy Kim Phúc hogy került kórházba?
- Berakták egy autóba. - Kicsoda?
Az emberek. Mindenki segített. Együtt rakták be.
Kik voltak ezek az emberek?
Sokan voltak ott.
- Civilek vagy katonák? - Civilek tették be az autóba.
Akkoriban mindenkit, aki világos bőrű és jólfésült volt,
amerikainak gondoltunk.
Bíztunk bennük. Rájuk bíztuk őt, hogy megmentsék, és így is történt.
Bach, ez a férfi volt az, aki Kim Phúcot kórházba vitte?
Nem.
Egy jól öltözött civil volt.
Csak ennyire emlékszünk belőle.
Ez már a múlt. Engedjük el!
Rendben, köszönöm.
Hölgyeim és uraim, Nick Út!
Jó estét, hölgyeim és uraim!
Nem sok esélye volt.
Azért élte túl, mert Nick eltette a kamerát, és kórházba vitte.
Felemeltem, betettem a furgonba.
Sok gyerek ült a kocsiban, akik végigsírták a 35-40 perces utat.
A Củ Chi kórházba hajtottunk.
Felmutattam a sajtóigazolványomat, mire azonnal bevitték.
Az a kép óriási hatással volt a hazám történelmére.
A „Napalmlány” képe a háborúellenes mozgalom szimbóluma lett,
mélyen megérintette a vietnámiakat,
akik már hosszú ideje szenvedtek a háborútól.
Ezért az az ember, aki elkapta és megmutatta ezt a pillanatot a világnak,
hősnek számít Vietnámban.
Én fekete-fehér fotókon néztem végig a vietnámi háborút 1968-tól kezdve.
A kívülállók ezt nyilván nem tudják,
de a riporterek között óriási volt a verseny.
Több mint ezer újságíró volt Saigonban a világ minden tájáról.
Ha hallottuk, hogy fontos csata zajlott valahol,
már kora reggel helikopterre szálltunk, hogy az elsők legyünk a helyszínen.
Külön öröm volt, ha az AP vagy a Reuters előtt értünk oda.
Az újságírók tiszteletbeli ezredesi rangot kaptak,
így ha fel akartunk jutni a helikopterre, századostól lefelé
mindenkit beelőzhettünk.
Fiatal újságíróként számomra ez olyan volt, mint egy kalandtúra.
Bevallom, jobban érdekelt a háborúnak ez az oldala,
mint az emberekre gyakorolt hatása.
De ahogy telt az idő, ráébredtem a szörnyűségére is.
A művelet során 53 ellenséges katona vesztette életét.
A letartóztatottak száma 856.
A sajtó képviselői között volt egyfajta bajtársiasság.
Nappal dolgoztunk, csatákban vettünk részt,
éjjel pedig visszatértünk,
közben mit sem érzékelve az emberek kiszolgáltatottságából.
Szürreális volt,
ahogy láttuk a városszerte röpködő lövedékeket,
miközben mi békésen üldögéltünk
gintonikkal a kezünkben.
Carllal barátok voltunk, és sokban különböztünk a többiektől.
Mi helyiek voltunk.
Mindkettőnknek vietnámi felesége volt.
Mi esténként sörözni jártunk,
és a helyiekkel töltöttük az időnket.
Mindketten tiszteltük a sokszínű vietnámi kultúrát,
és átéreztük a helyiek kiszolgáltatottságát.
Az Associated Press kiváló iskola volt.
Sokat lehetett ott tanulni, és én ezt tettem.
Az 1972. március-április hónapban megindult húsvéti offenzíva idejére
az USA szárazföldi erői már javarészt távoztak.
A csapatkivonással egy időben
a nyugati újságírók száma is megcsappant.
Ekkorra lényegében én voltam a képszerkesztő.
Megindult az offenzíva, nekünk pedig nem volt tudósítónk.
Bajban voltunk, mondhatni.
A UPI megelőzött minket.
Ezért Horst Faas visszajött Szingapúrból, és átvette a képszerkesztői munkát.
A saigoni újságírók között voltak kulcsfigurák.
Az egyik Horst Faas volt, a legendás fotós.
Az ő szava törvény volt az AP irodájában.
Olyan Pulitzer-díjasokkal dolgozott, mint Peter Arnett, ami nagy szó volt.
Horst nagydarab fickó volt, erős bajor akcentussal.
Sokat ivott, sokat evett, és zseniális fotós volt.
Bármit kész volt megtenni egy jó képért.
Voltak nyugati fotósaink, néhány helyi, de szerződéses stábtag,
és ott volt Faas hatalmas, külsős szabadúszókból álló csapata.
Nagyon fontos volt a munkájuk.
Ezek az emberek napokat töltöttek a gépeikkel a csatatéren,
sőt, néha akár egy-két hetet is.
A dél-vietnámi hadsereg fotósai is,
némi mellékes pénzkereset reményében, átadták a felvételeiket.
Aláírattunk velünk egy nyugtát,
azt odaadtuk az irodavezetőnek, aki dollárban fizetett nekik.
Húsz zöldhasú dollárt.
Carl, mikor ébredtél rá,
hogy mit jelent ez a kép az AP számára?
Másnap reggel,
amikor világszerte leközölték, és befutottak az első reakciók.
Ekkor jöttünk rá, hogy ez a kép óriásit fog szólni.
A képen látható gyerekek a dél-vietnámi légierőnek estek áldozatul.
Egy, két, három, négy! Nem akarunk háborút!
NE BOMBÁZZANAK NAPALMMAL GYEREKEKET!
- Vajon megrendezett volt? - Az is lehetett…
hisz meztelenül kapták le azt a kislányt.
Nagy felhajtást csináltak körülötte.
A kép Vietnámban nem váltott ki azonnali hatást.
Ha, és ez egy nagy „ha”…
VIETNÁM VOLT ENSZ-NAGYKÖVETE
…ha hírt kaptunk volna egy kislányról, aki megégett a napalmbombázás során,
valószínűleg átlapoztunk volna rajta.
Gyorsan elfelejtődött volna.
Egy ilyen hír sokkal kevésbé volt fontos, mint azok, amikkel naponta szembesültünk,
hogy aznap egy, tíz, száz, vagy akár ezer ember esett el a háborúban.
Azt hiszem, Carl hívott fel, hogy menjek be az AP irodájába,
mert keres valakit egy kórházban.
Az AP azt kérte, hogy folytassuk a sztorit,
ezért meg kellett találnom a Napalmlányt,
akárhol is volt.
Nick Út nem ajánlotta fel a segítségét.
Nem árulta el nekünk, hol van a kislány.
Én, Tom Fox és egy harmadik stábtag
motorral indultunk a keresésére.
Emlékszem rá, amikor megtaláltuk Kim Phúcot.
Az ágyánál álltunk Carllal.
Tetőtől-talpig kötés borította, azon rugalmas háló,
de magánál volt.
Rettentően dühös voltam,
és nagyon megindított ez a tragédia,
és az a szag.
Égett hús szaga lengte körül,
amit pokoli nehéz volt elviselni.
Pokoli nehéz.
A NAPALMTÓL MEGÉGETETT LÁNY KÓRHÁZBAN LÁBADOZIK
Tom révén tudtam beszélni az apjával, így megismertem az egész sztorit.
ANYJA ÉS APA VELE VOLTAK
Nem volt Vietnámhoz hasonló hely. Vietnám kiölt belőlünk valamit.
Carl, honnan tudtad meg a külsős nevét?
A Vietnámi Vén Firkászok 2010-ben tartott egy megemlékezést.
A Vén Firkászok váratlan dolgot derítettek ki Carlról.
A feleségem, Kim-Dung, egy saigoni harctéri fotós mellett ült,
aki hallotta a nevét.
Sokan eljöttek erre a találkozóra.
A távolból Nick Út látta, hogy megérkeztünk,
mire valaki hozzám fordult: „Hallottad a hírt?
Megtudtuk a fickó nevét.”
Elismételné a nevet?
- Nghệ. - Nghệ.
Ez egy igen ritka vietnámi név.
Nehéz lesz megtalálni a külsős fotóst, hisz azóta nagyon sok idő telt el.
Azok, akik tudhattak valamit, időközben vagy meghaltak,
vagy külföldre költöztek, és nem tudjuk, hol találjuk őket.
Kitettünk egy posztot a Facebookra, de nem volt sok adatunk.
A NEVE NGHE
HOL VAN MA NGHE ÚR
Nem voltak vérmes reményeink.
„Gary, jó volt beszélgetni tegnap,
de az ügyvédem tanácsára nem szeretnék szerepelni a filmben.
Bárhogy igyekszel, a válaszom »nem«. Ennél többet nem tehetek.”
Elég kiábrándító.
Ő a második nyugati újságíró, aki előbb belement az interjúba,
majd kitáncolt.
Ki volt ott aznap az úton?
Ezen a fotón, amit az AP szerint Nick Út készített,
azonosítottuk az NBC stábját,
a brit ITN embereit,
a New York Times riporterét,
a Chicago Tribune újságíróját.
És itt van még jó néhány ember, akik szabadúszók vagy katonai fotósok.
Azok kedvéért, akik most csatlakoznak, vendégünk David Burnett, az ismert fotós.
David Burnett ott volt Trang Bangban aznap,
illetve az AP irodájában is aznap délután.
Azt hiszik, ez vagyok én.
- És nem? - Nem, az nem én vagyok.
David többször elmondta, hogy szerinte Nick készítette a képet.
Embereket láttunk, ahogy kirohannak a füstből.
Felénk futottak az úton.
Nick és egy másik újságíró
azonnal futva indult feléjük.
Nekem még 30 másodpercbe telt betölteni a filmet.
Nicky ebben a 30 másodpercben lőtte ezt a fotót.
De David azt is elmondta, hogy nem látta, ki készítette a képet.
Emlékszem, hogy délután az AP irodájában voltam.
A technikus kijött a kis, 5x7-es nedves képpel.
Horst Faas ránézett és azt mondta: „Szép munka, Nick Út! Küldjük ki!”
Peter Arnett is állítja, hogy ott volt az AP irodájában,
de annak nem volt tanúja, ami a fotólaborban történt.
Valójában igen kevesen tudják, mi történt odabent.
Megkérdőjelezni az AP Vietnám
és Horst Faas állításait igen komoly dolog.
A teljes örökségük ezen az emléken nyugszik.
És a vietnámiak, akik nem beszéltek velünk?
Itt van az NBC stábja.
Võ Suu és Tran Van Thân.
- Võ Suu nemet mondott? - Nemet.
Felhívtam ***-t és rákérdeztem,
EGY SZABADÚSZÓ FOTÓS
mire azt felelte, beszéljek Carllal, mert ő tudja az igazat.
- Értem. - De ennél többet nem mondott.
A történet nem arról szól, hogy Nick ellopott egy képet.
Ezt nem Nick tette, hanem vele történt.
Az ő véleményét sosem kérték ki, nem? Legalábbis Carl szerint.
Egyszerűen belerángatták ebbe az egészbe,
majd otthagyták a slamasztikában.
Sok szempontból ő is áldozat.
Tisztelettel kell bánnunk vele.
KEDVES NICK,
AZÉRT ÍROK, HOGY MEGTUDJAM, ADNA-E INTERJÚT…
- Terri? - Igen.
A Skyraiderek itt dobták le a napalmot.
Itt állnak a sajtósok, a háttérben látszanak a robbanások.
Ez itt Nick Út. Itt a kamerája, a poncsója.
És a sisakja. Ez egyértelműen ő.
Az ő elmondása szerint az idős hölgy érkezett oda elsőként,
majd ez a férfi, egy másik gyerekkel.
Majd következik a híres kép, ez pedig az utána következő felvétel.
Ezt a fotót Nick Út készítette,
de érdekes módon ez az út saigoni oldaláról készült,
a füsttel szemben állva.
Utána már azt látjuk, hogy a fotósok megfordultak,
a gyerekek pedig elfutottak mellettük.
És kit látunk ezen a képen?
Ő itt Nick Út,
de nem ott áll, ahol a többi fotós,
ahonnan a kép készült a feléjük futó Kim Phúcról.
A többi fotós most erre tart…
- Saigon irányába, el a templomtól. - Igen.
- Ha időrendi sorba rakjuk a képeket… - Igen.
…az igazságügyi szakértők…
Képesek lehetnek megállapítani, hogy ki volt valójában az a személy,
aki a pozíciójából adódóan a fotós lehetett.
- Nagy valószínűséggel. - Igen.
Van Párizsban egy Index Investigation nevű szakértői csoport,
akik segítenek nekünk.
Ha nem is kapunk egyértelmű választ,
a bevonásuk bizonyítja pártatlanságunkat.
Kilenc hónappal vagy egy évvel később,
amikor a kép megkapta a Pulitzer-díjat,
a World Press Photo Awardot, az Overseas Press Club Awardot…
Nem akkor kellett volna előállni az igazsággal?
Már akkor is túl késő volt hozzá.
Addigra a szőnyeg alá sepertük.
- Sosem beszéltünk róla. - Miért?
Horst Faas nem az a fajta fickó volt, akivel leállt vitázni az ember.
Én pláne nem voltam abban a helyzetben, hogy számonkérjem.
De miért vártál Horst haláláig?
Nem teljesen igaz, hogy megvártam Horst halálát.
Az évek során többekkel beszéltem erről.
Horst Faas volt a felettesem.
Gépeltem a képaláírást.
„STF, perjel, név…”
A Vén Firkászok gyűlésén.
Megkerestem Arnettet is. „Nem tudom, te tudsz-e róla,
de ez és ez történt.”
Kiöntöttem neki a szívem.
Van itt egy levél Peter Arnett-től,
az AP legendás, Pulitzer-díjas vietnámi tudósítójától,
Horst közeli barátjától,
amiben ez áll: „Kedves Carl! Ez döbbenetes történet.
Nyilván tudod, hogy az AP, a maga végtelen erőforrásaival,
Horst és barátai,
valamint maga Nick Út és az ő vietnámi kollégái is
mindent meg fognak tenni azért, hogy hiteltelenítsék az állításaidat,
és megkérdőjelezzenek mindent, amit mondasz.”
Ezek súlyos szavak. Figyelemre méltó reakció Arnett-től.
Mikor kelt a levél?
2009. augusztus 5-én.
És 2015-ben egy nyilvános fórumon Arnett megismételte ugyanezt.
„Az AP vezetése tisztában van
Robinson nyilvánvalóan hamis állításával, amit az elmúlt évek során hangoztatott,
és Nick hírnevének védelmében kész tanúvallomásokkal
és az AP korabeli nyilvántartásával cáfolni azt, ha nyilvánosságra kerül.”
Peter Arnett szerint az AP vezetősége tudott az általad megfogalmazott vádakról.
- Megkerestek téged valaha? - Nem.
Sosem kerestek meg.
Nem gondoltál arra, hogy megkeresed Nicket,
és személyesen tisztázod vele ezt a dolgot?
Amikor Nick nyugdíja vonult az AP-től, küldtem neki egy e-mailt,
amiben leírtam, hogy tudom az igazságot,
vonuljon vissza a reflektorfényből, élvezze a nyugdíjas éveket.
De ő nem állt le.
Vietnámi módra kellett volna viselkednie, sokkal alázatosabban, szerényebben.
Mi a jobb? Mi a helyes?
TOM FOX HANGJA
A hazugságon alapuló mítosz fenntartása,
vagy annak lerombolása az igazság nevében?
Csakhogy ennek a történetnek
van egy eddig elhallgatott oldala.
Azt a személyt, aki a képet készítette,
rögtön azon a napon, amikor elkészítette a felvételt,
egyszerűen kitörölték a történetből.
Neki milyen érzés lehet?
És a feleségének? A gyerekeinek?
Ő is megérdemli az igazságot.
Egy barátom megosztotta azt a posztot a Facebookon.
NGHỆ BARÁTJA, MUNKATÁRSA
Azonnal felismertem a nevet,
hiszen Nghệ közeli barátom és munkatársam.
Ezért elolvastam a történetet és megnéztem a képet.
Azonnal felhívtam Nghệt…
NGHỆ BARÁTJA, MUNKATÁRSA
…hogy napvilágra került a története.
Azt felelte: „Igazán? Keresnek engem?”
Nagyon izgatott lett.
„Uramisten!
Hamarosan mindenki megtudja az igazságot.”
Jobb híján várakoztunk.
És három vagy négy nappal
a Facebook-poszt megjelenése után, amikor épp egy kávézóban ültem,
megcsörrent a telefonom.
Sosem felejtem el azt a percet. Visszakérdeztem, hogy jól értem-e.
A férfi azt felelte: „Beszéltem Nghệ úrral.
Ő az. Ő az, akit keresnek.”
Levettem a szemüvegem, lehajtottam a fejem és csak sírtam.
Kiderült, hogy Nghệ úr csak egy hónapot tölt Vietnámban,
ezért azonnal találkozni akartam vele.
LĚ VÂN FIONA, MEGTALÁLTAM NGHỆ URAT
MOST TALÁLKOZOM VELE
FIONA TE VICCELSZ!!
MIT TUDSZ? TEHÁT MÉG ÉL?
LĚ VÂN IGEN
FIONA ÉS Ő KÉSZÍTETTE A KÉPET?
IGEN
FIONA EZ NAGYON IZGALMAS!
LÉGY ÓVATOS, CSAK KÉRDEZZ! NE ADJ KI INFORMÁCIÓKAT!
MEG KELL RÓLA GYŐZŐDNÜNK, HOGY VALÓBAN ŐT KERESSÜK-E.
Amikor megtudta, hogy elmegyünk hozzá, már kora reggeltől fogva várt minket.
Nem is evett, csak ült és várt.
Aztán megláttam őt, teljes életnagyságban.
Egy idős férfi állt előttem.
Nehéz leírni az érzést,
amit akkor átéltem.
Melyik kép az öné?
Amelyiken a meztelen kislány szalad, kitárt karral, akinek elégtek a ruhái.
- Amelyik Pulitzer-díjat nyert? - Igen, az.
Nick Út is ott volt aznap, de nem ő készítette a képet.
Ő távolabbról fényképezett.
Azt a képet én készítettem.
Az AP-s pasas elvette azt a képet. Én egy nyomatot kaptam belőle,
és a film többi részét.
A többi fotót egy saigoni újságírónak adtam el.
Kinek adta el a képeket?
A főnöknek. Másnap, amikor visszamentem, adtak egy körülbelül ekkora nyomatot,
és még 20 dollárt azzal, hogy azt a képet megtartják.
Fogtam a 20 dollárt, és meghívtam a barátaimat egy italra.
Ennyi.
Ha egy hírügynökség megvette egy képét,
a publikáláskor feltüntették önt szerzőként?
Nem. Ritkán, csak különleges esetekben.
Általában egy-egy kiküldetés után egyszerűen odaadtam nekik a filmet.
Sosem kérdeztem, hogy mit csinálnak vele.
A találkozás után elképesztően boldog voltam.
Reggel WhatsApp-üzenet várt a friss hírekkel.
„Van egy interjúnk Nghệvel.
Tényleg ő készítette a fényképet.”
Elképesztő hír volt.
Nghệ lányával is felvettük a kapcsolatot.
KEDVES JANINE, AZ ÉN NEVEM…
VÁLASZ E-MAIL JANINE-TÓL: NEM IS TUDOM, HOL KEZDJEM…
ÚJRA ÉS ÚJRA ELOLVASTAM AZ E-MAILJÉT.
EL SEM HISZEM EZT AZ EGÉSZET, HOGY VÉGRE FÉNY DERÜL AZ IGAZSÁGRA!
NGHỆ LÁNYA
Felhívtam apámat, hogy mi újság vele.
Mire ő: „Hogy mi újság?
Ezt nem fogod elhinni! Megkerestek engem.
Tudnak a fényképemről.
Együtt ebédeltem velük. Elmondtak mindent.
El akarják mondani a történetemet. Tudnak rólam mindent.
El tudod ezt hinni?”
Ami ezután történt, az igen különös és hihetetlen.
A találkozó után írtam Nghệ úrnak, érdeklődtem, hogy van.
De nem válaszolt, sem aznap, sem másnap reggel.
Ezért újra megpróbáltam elérni.
Egész nap hívogattam, de nem vette fel.
Újra hívtam, de nem értem el.
Egyre csak hívogattam.
Másnap délután újra telefonáltam.
Végül egy barátja felvette a telefont.
Kiderült, hogy Nghệ úr agyvérzést kapott.
Megtudtam, hogy kómában van, és hogy súlyos az állapota.
Nagyon súlyos.
Teljesen kiborultam
attól a gondolattól, hogy kórházban fekszik,
élet és halál közt lebegve.
Eszembe jutott valami, amit mondott.
„Bizonyíték nélkül én csak egy senki vagyok,
míg a másik embert hősként tisztelik.”
Az apám
a nagyapám házasságon kívül született gyermeke.
Nem kívánt gyerek volt,
ezért odaadták egy párnak, akik a nagyszüleimnek dolgoztak,
és ők nevelték fel nagy szeretetben.
Apám felnőve Saigonba költözött.
Beiratkozott a fotósiskolába.
Ekkor ismerte meg anyámat,
aki az iskola mellett lévő fodrászatban dolgozott.
Összeházasodtak, majd megszületettem én és a két testvérem.
Apám belépett a seregbe, de csak fényképészként.
A sereg révén jutott el Amerikába, ott tanult,
és ott szerzett fotós képesítést.
BIZONYÍTVÁNY A FOTÓLABORÁNS KÉPZÉS ELVÉGZÉSÉRŐL
Hadnaggyá léptettek elő,
mint nem fegyveres hadműveleti tisztet.
A mozgóképes részlegen dolgoztam hírszerzőként.
1975-ben pontosan mikor emigrált az USA-ba?
Egy hónappal az északi megszállás előtt.
Az amerikai nagykövetségnek dolgoztam,
és a fontos beosztásban dolgozókat az elsők közt menekítették ki.
Tisztán emlékszem,
amikor apám szólt,
hogy csomagoljunk, mert elmegyünk.
Közölték, hogy nem vakációzni megyünk, hanem elhagyjuk a hazánkat.
Így kerültünk ide.
KALIFORNIA 6 HÓNAPPAL NGHỆ AGYVÉRZÉSE UTÁN
- Üdv! - Gary!
- Hogy van? - Jól, és ön?
- Nagyon örülök. - Örülök, hogy látom.
Remekül néz ki. Hogy van?
Jól vagyok, és ön?
Nagyon jól. Örülök, hogy jó formában van.
Én is örülök.
- Fantasztikus. - Igen.
- Bemegyünk? - Persze, jöjjön be!
Csak ön után.
- Remekül néz ki. - Köszönöm szépen.
Jöjjön, Gary!
Beszélhetnénk a háború idejéről?
1972. június 8-áról.
El tudná mondani, mit és miért csinált aznap?
Az egyik csatorna, már nem tudom, melyik,
felhívott, hogy menjek ki filmezni,
mert a vietkong már Trang Bangban van,
egy ottani templomban rejtőznek.
A tévéseknek nem volt sofőrjük, így vállalkoztam a feladatra.
Béreltem egy kocsit, és odahajtottunk.
Amikor odaértünk,
már látni lehetett a repülőket,
ami azt jelezte, hogy baj várható.
Szóltam pár fickónak,
hogy készüljenek fel, munka lesz.
Úgy véltem, civilek is lehetnek a templomban.
Aztán a gépek ledobtak két bombát.
A főút volt az egyetlen menekülési útvonal.
Csak felénk futhattak.
Mindent előkészítettem.
Aztán megláttam a lehetőséget, és elkattintottam a gépemet.
Sikerült megragadnom a pillanatot,
és egyből tudtam, hogy ez óriási fotó lesz.
Van itt…
Nghệ, ilyen gépet használt aznap?
Igen, ez az. Pentax.
Ötven milliméteres objektív. Normál.
Mikor látta viszont a fényképet?
Hat-hét hónappal azután, hogy eladtam a képet.
Valaki szólt az AP-tól,
hogy a képem megjelent az USA-ban,
sőt, díjakat is nyert.
Megkérdezték, akarok-e pert indítani.
De arra gondoltam, hogy nincs semmi bizonyítékom.
Úgy döntöttem, hazamegyek és szétnézek.
De kiderült, hogy a nejem széttépte a nyomatot, amit kaptam,
és kidobta a darabokat.
Nghệ, eszébe jutott, hogy talán tévedés történt,
hogy véletlenül került más neve a képre,
vagy tudta, hogy szándékosan cserélték ki?
Tudtam, hogy szándékos volt. Azonnal tudtam.
Értem.
Ez a szakmám. Tudtam.
Aznap Út volt az AP egyetlen munkatársa a helyszínen.
Ezért adták meg őt szerzőként.
Találkozott azóta vele? Beszéltek erről?
Találkoztam vele, de nem köszöntem neki, és ő sem nekem.
Dühös voltam rá.
Keményen dolgoztam, de ő aratott le minden babért.
Ő kapott minden elismerést, minden díjat.
Ő lett ünnepelt fotós Vietnámban.
Emlékszem, apa hazajött aznap,
leült, majd kivett a zsebéből egy fotót,
és az asztalra dobta azzal, hogy „Ma eladtam ezt”.
Majd fogta a képet, és lerakta a hűtőre.
Miután elment, az öcsém és én
odaóvakodtunk, és megfordítottuk a képet, hogy lássuk.
Az öcsém nézte meg elsőként, majd azonnal visszatette.
Utána annyit súgott nekem: „Egy szót se szólj!”
Ezek után én is kíváncsi lettem a képre.
Így én is megfordítottam a képet,
és azonnal vissza is tettem.
Egymásra néztünk.
Teljesen megdöbbentünk.
„Ez a lány velem egyidős.
De miért meztelen? Miért sikít?”
Később anyám takarított,
és közben magában morgott,
hogy apánk minek hozott ilyen képet a házba.
Végül széttépte és kidobta.
Anyám hagyománytisztelő vietnámi nő volt.
A történtek után apám kétségbeesett.
Leszidta anyámat, hogy ha nem dobja ki a képet,
akkor lenne bizonyítéka rá, hogy ő készítette.
Ezt újra és újra
a szemére hányta,
amíg végül el nem váltak.
- Gary, kér enni? - Igen, köszönöm. Fantasztikus.
Mikor született, Anthony?
- 1961-ben. - Tehát '61-ben.
Akkor a háború alatt volt gyerek, igaz?
- Igen. - Értem.
Sok időt töltött Nghệvel a háború alatt? Hisz ő dolgozott közben.
De mindig hazajött, hogy lemossam a kocsiját.
- Én mostam a kocsiját. - Te mostad apa kocsiját.
Anthony, arról a fényképről beszélgettünk, amit az apja készített.
Mit érez, amikor látja azt a képet?
Valahányszor meglátom, eszembe jut, hogy apám készítette.
De ennyi.
Apám számára sokkal többet jelent.
Ő mindig érez olyankor valamit itt bent.
Ő azt kérdezi olyankor magától, hogy miért nem ismerték el fotósként.
- Így érez. - Sajnálom.
Jól vagy?
Nem.
Sajnálom.
Ez egy vesztes csata.
Az apósom megpróbál nem gondolni erre,
elengedni az egészet, hisz nincs…
JANINE FÉRJE
Nincs segítség, se jóvátétel.
Azt az egyet képtelen vagyok megérteni,
hogy miért adtak Nghệnek egy nyomatot az általa készített fényképről?
- Hisz ez bizonyítja, hogy ő a fotós. - Igen.
Bizonyítékot adnak a kezébe olyasmiről, amit elloptak tőle…
- Ez igen különös. - Igen.
Én azt látom, hogy itt van egy alapvető és általános érvényű igazságtalanság.
Szerintem egy nyugati, francia vagy angol fotóssal ezt nem tették volna.
Azt hiszem, az apjukat kihasználták,
ahogy még sok másik fotóst
és szabadúszó újságírót is,
akik fejlődő- vagy harmadik világbeli országokból valók.
Így tettek már azelőtt, és így tesznek azóta is.
Ezzel pedig muszáj foglalkozni.
Tudja, mit? Én gondolkodtam ezen. Sokan tudják, hogy ő készítette a fotót.
A nagybátyám,
a nénikém,
a barátai a CBS-nél, az NBC-nél…
Mindenki tudja.
Miért nem tette szóvá senki?
Mi lenne megfelelő lezárás az önök számára?
Ha az AP nyilvánosságra hozná az igazat,
ha elmondanák apám történetét.
Boldog szülinapot, nagyapa
Boldog szülinapot!
Apával beszéltünk erről.
Több alkalommal is.
Bárcsak az, aki felelős ezért,
bevallaná, hogy mit tett!
Akkor mindenki megtudná.
De ha ez nem történik meg,
akkor sosem derül ki.
Lehetetlen.
Apám öregszik.
Olyan ez, mintha egy földre szállt angyal jött volna el hozzá,
hogy végre kiderüljön az igazság.
Nghệvel beszélgetve kiderült,
hogy senki sem kereste őt meg.
Nem beszélt erről senkivel.
Vagyis a történetét nem befolyásolták külső szereplők.
Ő élte a maga csendes, szerény életét,
teljes elszigeteltségben, Kaliforniában, a családjával.
Nghệ egész életét a fotós- és filmiparban töltötte.
Képzett operatőr.
NGUYỄN THÀNH NGHỆ, OPERATŐR
Azon a napon
ő volt a legképzettebb, legtapasztaltabb háborús fotós
azon az úton.
JANINE JÓ HÍREK, A BÁCSIKÁM VÁLLALTA AZ INTERJÚT.
EGYÉBKÉNT HANGMÉRNÖKKÉNT Ő IS OTT VOLT AZNAP!!
- Üdv, Gary! Hogy van? - Örülök, hogy látom.
Bemutatom a bácsikámnak.
- Örvendek, Thân. - Köszönöm, uram.
Köszönöm szépen. Én is örvendek.
Az NBC News hangmérnöke voltam.
- Igen. - Hosszú ideig.
- Bizony. - Értem. Mikor ment nyugdíjba?
Hatvanhárom évesen.
- Értem. - Most 92 vagyok.
- Ez hihetetlen! - Köszönöm.
Amikor a helyszínen forgatott,
amikor ez a híres fotó készült, ki volt még ott az úton?
- Az út közepén álltunk. - Igen.
- A kislány felénk futott. - Értem.
Én középen álltam a mikrofonnal.
Nghệ a balomon állt. Onnan készítette a képet a kislányról.
Nick Út is ott volt?
- Nem. - Nem, értem.
- Trang Bangból Saigonba ment. - Igen.
Utána mit csinált?
Mondtam Nghệnek,
hogy az AP irodája a miénk mellett van.
A filmet Horst Faas vette meg tőle.
Nem tudom, hogy ejtik helyesen a nevét, de ott csak így emlegették.
Előhívták a filmet,
ő pedig kivette a kislányról készültet, félretette és azt mondta, hogy megveszi.
Nekem is adott belőle egy 8x10-es nyomatot.
Thân, amikor megtudta, hogy a képet Nick Útnak tulajdonítják,
szólt emiatt bárkinek?
Nem mondtam semmit, mert…
Mert senkit sem…
érdekelt.
És én is csak egy alkalmazott voltam.
Kellett a pénz,
hogy eltartsam a családomat.
Nem akartam bajba keveredni.
Az AP irodájának vezetője,
és a mi irodánk vezetője meg az ő helyettese
közeli barátok voltak.
Ezért nem szólhattam.
Hiszen ha kirúgnak, mi lesz a családommal?
Tartanom kellett a számat…
- Megértem. - …több mint 50 évig.
De a lelkiismeretem nem hagyott nyugodni.
Valahányszor eszembe jutott ez a dolog, nem tudtam sem enni, sem aludni.
Újra átéltem az 50 éve történteket.
Azon a napon
eltemettem magamban az igazságot,
becsaptam magam, és ez soha nem hagyott nyugodni.
HO SI MINH-VÁROS
HÁBORÚS EMLÉKMÚZEUM
A Requiem című kiállítás azon vietnámi és külföldi fotósoknak állít emléket,
akik elhunytak a háború alatt.
A tárlat célja a megemlékezés…
létrejöttének egyik fő támogatója pedig Horst Faas volt.
Ismertem Horstot. Ellentmondásos, összetett személyiség volt.
Kemény és versengő,
akiben ugyanakkor együttérző szív dobogott.
Út bátyja, Huỳnh Thanh Mỹ volt az AP meggyilkolt fotósainak egyike.
Horst azért alkalmazta Nicket, hogy a családnak legyen valami bevétele.
Tudod, miért döntött úgy Horst,
hogy Nick Út neve kerüljön a képaláírásba?
Horstot lesújtotta Mỹ halála.
Szerintem így tisztelgett az emléke előtt.
Valahol megértem, miért volt Horstnak bűntudata Mỹ miatt egész életében.
Ő küldte ki arra a fotózásra.
Megszokott volt, hogy a külsősök kaptak egy-egy példányt a fotókból,
amiket az AP megvett tőlük?
Ez bevett szokás volt, igen,
ha volt belőle egy-két plusz példány. Ez esetben több is volt.
Én akkor sem értem,
hogy ha az AP fogja egy külsős fényképét,
és valaki más nevét írja rá,
utána miért ad az igaz fotósnak egy nyomatot,
ami ugye bizonyíték, ebből a képből?
Horst képes volt ilyesmire.
Bár ez elég szokatlan még tőle is,
főleg a szerző nevének átírása után.
Talán biztos volt benne, hogy Nghệ sosem fog tiltakozni?
Pontosan.
Faas mindig biztosra ment.
Végre jelentkezett Võ Suu.
Ő és a testvére, Huynh amerikai tévéknek dolgoztak.
A nevükhöz fűződik a háború pár ikonikus képsora.
Võ Suu nem volt ott Trang Bangben, de jól ismeri a szabadúszók világát.
AZ NBC OPERATŐRE
A szabadúszó katonai újságírók
az általuk készített fényképeket
az AP hírügynökségnél adták le.
Azok, akik a seregben dolgoztak, általában igen szegények voltak.
Némi pénzért cserébe átadták a képeiket.
A hírnév nem érdekelt senkit.
Ezért nem éltek soha szerzői jogi igénnyel az AP felé,
mert úgy vélték, hogy ha kifizették őket, a képek tulajdonosa már az AP?
Igen, ez volt a szabály az AP-nél.
Ebből kiindulva több olyan kép is lehet, aminek más az igazi alkotója.
Így ment ez.
Ami Nick Út fotóját illeti, nehéz megállapítani,
ki az igazi szerző.
Nick Út nyilván tudja az igazat.
Megszereztük az AP egy belső dokumentumát.
Ez Horst írása arról,
hogy a New York-i iroda nem akar vietnámi neveket feltüntetni a fotókon.
Azt írja:
„Az amerikaiak gúnyolódtak a vietnámi neveken.
Ha nem is »ferdeszeműzték le« őket, csúfolódás tárgyai lettek
a neveik furcsasága miatt.
Ezért az iroda vonakodott megadni a vietnámiaknak
az őket illető elismerést.”
ÜZENET NICK ÚTNAK KEDVES NICK, ÉPP SAIGONBAN VAGYOK,
ÉS A KÖZÖSSÉGIMÉDIA-POSZTJAI ALAPJÁN ÖN IS ITT TARTÓZKODIK.
PÁR HÓNAPJA MÁR ÍRTAM ÖNNEK… ESETLEG TALÁLKOZHATNÁNK?
MONDJUK DÉLUTÁN EGYKOR A *** SZÁLLODA KÁVÉZÓJÁBAN?
KETTŐIG ITT LESZEK. ÜDVÖZLETTEL, GARY.
Üdv, köszönöm, hogy beszélhetünk.
Arról az állításról forgatunk filmet,
miszerint nem Nick Út készítette
azt a híres, Pulitzer-díjas fotót.
Szeretnénk együttműködni az AP-vel. Szeretnénk bevonni önöket is a kutatásba,
használni az archívumukat és megosztani az információkat.
Igen.
De azt is el kell mondanom,
hogy az AP volt munkatársai, nyilván nem a forrásunk,
az AP-re hivatkozva titkolták el ezt az információt,
miközben elismerték,
hogy az AP tud a vádakról, és hitelteleníteni akarják a forrást.
Igen.
Kösz, és minden jót. Köszönöm!
Igyekezett kideríteni, hogy mit tudunk, de elég nyitott volt.
Azt mondta, hogy jelentenie kell az ügyet, de kapcsolatban maradunk.
De nem védekezett, elég nyitottan állt a témához.
Majd meglátjuk.
Azután, hogy Carl előállt a sztorival,
írt egy könyvet is, amiben viszont egyáltalán nem említi.
Igen. Én megmondtam neki:
„Carl, nyilvánosságra kell hoznod!
El kell mondanod az igazságot!”
És őszinte volt? Mit mondott? Hogy nem volt hozzá ereje?
- Nézze… - Mit mondott?
Azt, hogy úgysem fognak hinni neki.
Horst Faas meghalt, így már „túl könnyű” előállni.
Félt, hogy kérdőre vonják, hogy miért várt eddig,
hogy opportunistának tartják majd.
Felsorakoztatott érveket, de szerintem egyik sem volt elég nyomós.
Számomra legalábbis.
Ösztökéltem, hogy tegye meg.
Elküldte nekem a történet vázlatait,
hogy olvassam el őket, mire megmondtam neki: „Ezt kell megírnod!”
De amikor megkaptam a kész könyvet, ez a történet nem volt benne.
Azt mondtam: „Most sem vagy őszinte. Nem mondod el az igazat.”
Erre ezt az e-mailt küldte nekem 2018. január 20-án.
„Kedves Tom, a francba is!
Jobb lett volna,
ha egyetértesz azzal, ahogy a Nick Út-sztorit kezeltem.
Kísért engem ez a szarság.
Kurvára elegem van.
Hányszor,
hány alkalommal fogom még elmondani, mikor jön el a nyilvános csúcspont
egy rövid életű szenzáció képében a The New York Timesban,
ami nyilván felcseszi az összes egykori kollégámat,
akik nagy részét, lássuk be, gyűlöltem, és akik közül mindig kilógtam,
én, a szerződéses helybeli fickó,
a csóró képszerkesztő?
Kihívom magam ellen a sorsot, nem igaz?”
Carl gyötrődött,
mert nem tudott megszabadulni a benne élő démontól,
és dühös volt rám, mert nem hagytam, hogy elengedje.
Próbáltam,
de Carl a barátom.
Carl semmit sem nyer azzal, ha elmondja az igazat.
Sőt, szinte mindent elveszíthet vele.
Szerintem ez…
Ettől lesz nagyon hihető,
mint információforrás.
Nem tudom elképzelni, hogy valaki kitalál egy sztorit,
ami aztán egész életében kísérti.
Ettől próbál szabadulni, ezért próbálja elmondani az igazat.
Beleragadt egy sötét mocsárba.
Eljutott hozzánk a szörnyű hír, hogy Nghệ agyvérzést kapott.
Nem tudtuk, mitévők legyünk.
Találkozni akartam vele, hogy bocsánatot kérjek.
Ezt személyesen kellett megtennem.
Üdv, Nghệ!
- Üdv! - Hogy van?
Szörnyen bánt, hogy elloptuk a nevét, tudja?
Szeretnék bocsánatot kérni.
Maga az én bizonyítékom,
én meg a magáé.
Egyetlen rövid pillanat alatt mind áldozataivá váltunk a helyzetnek.
Köszönöm, hogy mindig mellettem álltál.
Ez egy szomorú történet.
Néha a legapróbb tett is óriási következményekkel jár.
NICK ÚT - AZ AP FOTÓSA A KÜLSŐS FOTÓS
Átnézhetnénk,
hogy mit mond Nick arról a napról?
Itt van.
Állítása szerint aznap sofőr vitte ki az AP furgonjával a helyszínre.
A kocsiban én utaztam, David Burnett a Time magazintól,
és egy Hoàng Vǎn Doanh nevű vietnámi férfi,
aki külsősként az AP-nek és a UPI-nak is dolgozott.
Velünk volt még Nghệ, az NBC sofőrje.
Ő nem újságíró volt, csak az autót vezette.
Vele utazott a barátom, Lê Phúc Ðinh. Ő vette filmre a bombázást.
Senki sem vitatja, hogy Nick ott volt.
Azt sem, hogy készített fényképeket aznap.
Kim Phúc mindig azt mondta, hogy a sokk miatt nem emlékszik semmire.
A fotós, aki azt a képet készítette…
Sajnos nem emlékszem az arcára.
Elsőként egy idős hölgy rohant ki.
Legalább 70 éves volt. Ő futott ki elsőként.
Aztán a gyerekek.
Senki sem vitatja, hogy lefotózta az idős nőt a gyerekkel.
A haldokló gyerekkel.
Kijelentette valaha egyértelműen,
hogy a híres kép az idős nő és a gyerek fotója után készült?
- Igen. - Tehát ez a sorrend.
- Szerinte ez a sorrend. - Oké.
Lefotóztam, majd belenéztem a keresőbe, és megláttam a lányt,
amint kitárt karral futott, és nem értettem,
hogy miért nincs rajta ruha.
Közelebb kellett mennem, hogy lefotózhassam.
Nick elmondása szerint a képet a Leica kamerájával lőtte.
Ehhez 35 mm-es objektívet használt.
Aztán vízzel öntötte le a lányt.
- Majd mindenki elment… - Igen.
…ő pedig bevitte a lányt és az öccsét a Cu Chi kórházba,
ami a legközelebb volt, az AP furgonjával.
Ezt többször elmondta.
Ekkor szaladt oda Kim Phúc bácsikája,
hogy bevinném-e a gyerekeket a kórházba.
Kinyitottam a furgon ajtaját.
Kim Phúcot lefektettem a padlóra,
mivel a megégett háta miatt ülni nem tudott,
majd beült még három gyerek.
Ugyanakkor egy 1984-es dokumentumfilmben
Kim Phúc anyja egészen mást mesélt.
Súlyosan megégett. Nem tudtuk, mit tegyünk.
Végül a bácsikája a hátára vette és futva elindult vele.
Bevitte Bắc Hàba, a Củ Chi kórházba.
Onnan helikopterrel vitték tovább a gyerekkórházba.
- Igen. - Így van.
Nick ezek után állítólag bement az AP irodájába,
ahol Jacksonnal együtt hívták elő a filmet.
Carl szerint viszont Nick nem volt ott, amikor ő megérkezett.
- Igen. - Később jött, civil ruhában.
- Horst ekkor mondta, hogy „Szép munka.” - „Szép volt.”
„Jó munkát végeztél.” David Burnett szerint ezt mondta.
PÁRIZS
- Nagyon örülök. Végre! - Örvendek.
- Üdv! - Üdv, Fiona! Hogy van?
- Örvendek. - Üdv, Gary!
- Örülök.
Az általunk alkalmazott eljárás és módszertan lényege,
hogy elemeztük az átadott felvételeket,
majd ezeket a különálló nyomokat egységbe fogva értelmeztük,
és ebből kirajzolódott az összkép.
Elsőként elemeztük az átadott fotókat és mozgóképeket,
amik aznap Trang Bangban készültek.
Egy 1972-es műholdkép segített a terület helyszínrajzának megismerésében.
Elhelyeztük a műholdképen a fotókon látható tereptárgyakat…
TEMPLOM
…hogy lássuk, hol készültek az egyes képek.
FŐÚT
ELLENŐRZŐ PONT
A vizsgált események kezdete
a napalmbombák ledobása és felrobbanása a Cai Dai templomnál Trang Bangban.
Ezt a brit ITN híradós stábja örökítette meg.
CAO DAI TEMPLOM
Röviddel ezután készült egy kép,
amin újságírók láthatók az ellenőrző pont és a híd közelében,
ami a műholdképen itt található.
A templom felé néznek,
ami tőlük úgy 500 méterre, azaz egyharmad mérföldre van.
Ez az első kép, ami feltűnik Kim Phúc, pár másik gyerek társaságában.
A főút melletti mező irányából érkeznek, katonák kíséretében.
Mögöttük kivehető egy, a főútra merőleges földút,
ami a műholdképen itt látható.
A követkő kép maga a híres Napalmlány-fotó.
Ezen Kim Phúc és más gyerekek a főúton gyalogolnak,
a templomtól, a robbanások helyszínétől távolodva.
A látható tereptárgyak segítségével
meghatároztuk az a hozzávetőleges helyet, ahol a fotós állhatott.
Ezt mutatja ez a 3D modell.
A fotó eredeti negatívja is bizonyítja,
hogy a következő képet is a Napalmlány fotósa készítette.
A gyerekekről készült következő felvétel az ITN egy filmfelvétele.
Ezen a gyerekek az úton továbbhaladva elfutnak a híradós stáb mellett.
Az operatőr megfordul, és követi Kim Phúcot.
Az ITN felvételén Kim Phúcot és egy fiút látunk hátulról.
Két alak halad feléjük.
A jobb oldali készíti el a felvétel fordítottját,
ezt a képet, amin a gyerekek újságírók sorfala előtt láthatók.
Az újságírók között van két operatőr, két hangmérnök,
a jobb oldalon pedig egy fotós, kamerával a kezében,
aki nem más, mint a külsős.
Ők mind közel állnak az úton ahhoz a helyhez,
ahonnan másodpercekkel korábban a Napalmlány-fotó készült.
Az ITN egyidejű felvételén látunk még egy alakot a háttérben,
aki távolabbról közelít, és fotós felszerelés van nála.
Egy vágás után az ITN felvételén
közelről látjuk Kim Phúcot, amint vizet kap az újságíróktól.
Az előbbi, távoli figura már közelebb van.
Sisak van rajta, és kamerát tart a kezében.
Ezt a pillanatot megörökítette a távolból közeledő fotós is.
Ez az a bizonyos kép, ami az AP szerint Nick Út munkája.
Röviddel ezután újabb kép rögzítette a jelenetet,
amin Kim Phúc még mindig az ITN operatőre előtt áll.
Bal oldalon látható egy alak, aki a jelenetet figyeli.
Az illető szövetcímkés sisakot és rövid ujjú inget visel,
jobb oldalán egy kabát lóg.
Ennek alapján ez a személy azonos
az ITN felvételén a távolból közeledő fotóssal.
A következő képen
ugyanez ez az alak látható, amint épp egy fotót készít,
ami valószínűleg ez a Kim Phúcról készült felvétel,
amit az AP szintén Nick Útnak tulajdonít.
Erről a jelenetről készült egy fordított fénykép is,
amin egyértelműen felismerhető Nick Út.
Ő a fotós a sisakban a felszereléssel,
akit először az ITN felvételén láttunk a távolban.
A filmet visszanézve megállapítható,
hogy a Napalmlány-fotó készülte után pár másodperccel
Nick Út még jelentős távolságra volt a rohanó gyerekektől,
miközben feléjük sétált az ellenkező irányból.
Ezért rendkívül valószínűtlen,
hogy Nick Út készítette a Napalmlány-fényképet.
Nem áll össze a kép.
Pár másodperccel a híres kép elkészülte után
nem jöhetett visszafelé olyan messziről,
ha valóban ő készítette a felvételt.
A jelenlévők közül két ember vallja a magáénak ugyanazt a képet.
Csak kettő. Az egyikük Nick Út, a másikuk pedig Nghệ, a külsős.
Önök pedig azt mondják,
hogy Nick Út onnan, ahol volt, nem készíthette a képet,
vagyis az egyetlen ember, aki ehhez megfelelő pozícióban volt,
és aki állítja magáról, hogy ő volt a fotós, az a külsős.
Így van.
A modell virtuális kamerái szerint
a Napalmlány-fotó jó eséllyel
50 mm-es kamerával készült.
A mi modellünk szerint legalábbis.
Értem.
A külsős, Nghệ, Pentaxot használt 50 mm-es objektívvel.
Ez figyelemre méltó.
- Köszönjük. - Köszönjük.
A gyermeket tartó idős nőről készült fotón
a háttérben látható füst
észrevehetően sokkal kevésbé sűrű, mint a Kim Phúcról készült képeken.
Ez arra utal, hogy ez a kép percekkel a Napalmlány-fotó után készült.
Erre utalnak az ITN felvételei is, amikor a kamera követi az idős nőt.
A háttérben, az ellenőrző pontnál lévő tömegben áll egy meztelennek tűnő lány,
minden valószínűség szerint Kim Phúc,
jobbra pedig más gyerekek,
akik ezek szerint az idős hölgy előtt érkeztek.
…a Napalmlány-fotó készülte után pár másodperccel
Nick Út még jelentős távolságra volt…
AZ AP VEZETŐ KÉPSZERKESZTŐJE
Az ott Nick Út.
Tehát túl messze volt.
Figyeld meg, hogy melyik irányból érkezik!
Nem volt a megfelelő helyen.
A fotózás lényege a helyzet. Ahol nem vagy ott, ott nem tudsz fotózni.
Ő pedig nem volt ott, és ez biztos,
mert látható, hogy túlságosan messze van a megfelelő pozíciótól.
Nick Út fotóit ismerjük.
A UPI fotósáét is.
De mi van vele?
- Ugye? - Az ő képei hol vannak?
Ez elképesztő.
Lesznek, akik ragaszkodnak hozzá, hogy Nick Út készítette a képet.
De ez azt jelenti,
hogy nem hiszünk Carlnak,
nem hiszünk a külsősnek, a gyerekeinek…
Vajon Horst miért adott neki egy nyomatot a képről, amit otthon kitett a hűtőre?
Nem hihetünk a fotóknak és a filmfelvételeknek,
lényegében nem hihetünk senkinek és semminek, kivéve Nick Útot.
Meg Arnettet, aki azért hiszi, hogy Nick volt a fotós,
mert Horst ezt mondta neki.
Végeredményben minden bizonyíték Horsttól ered.
Mint az AP egykori képszerkesztője,
te nyilván pontosan megérted, hogy mivel állunk itt szemben.
Ha elmegyünk ezzel az AP-hez, mit jelent az a kép számára,
mit jelent az AP számára?
A kép valódiságát senki sem kérdőjelezi meg.
- Igen. - Ugye?
Tehát a kép valódisága és ereje kétségtelen,
és továbbra is az AP a tulajdonosa.
De beindul a sárdobálás.
Sokan kerülnek kínos helyzetbe,
akik körmük szakadtáig védték az eredeti állítást.
Igen.
Bizonyos értelemben Vietnám maga akarja elmesélni,
ami az országgal történt,
ahelyett,
hogy elfogadja a kép szerzői joga képében ráerőszakolt narratívát.
De nem könnyű lebontani egy narratívát,
ami olyan régóta a kollektív tudat részét képezi.
Nem tudom, hogy ismerhetné be Nick Út, hogy nem ő készítette a képet.
Ahogy telik az idő, ahogy egyre jobban beég egy narratíva,
ez annál nehezebb.
Ha akkor nem tette meg, akkor már sohasem fogja, igaz?
Ami Nghệt illeti,
ez igazságszolgáltatás.
Ez az igazság.
És ez nagy dolog.
Az AP a közmondásos elefánt a szobában, és nehezen tudom elhinni,
hogy ezen bizonyítékok ismeretében nem fognak szembeszállni veled.
AZ AP HAJLANDÓ TALÁLKOZNI VELÜNK.
A találkozó részleteiről nem mondhatok sokat,
de mi helyesen cselekedtünk,
hogy kitálaltunk az AP-nek.
Hogy ők is helyesen cselekszenek-e? Meglátjuk.
2025. MÁJUS 6-ÁN AZ AP A WEBOLDALÁN KÖZZÉTETTE
A FOTÓ KÉSZÍTŐJÉNEK SZEMÉLYÉT ÉRINTŐ VIZSGÁLAT EREDMÉNYÉT.
Ötvenkét éven át úgy tudtuk, hogy Nick Út készítette
az ikonikus fotót a Napalmlányról.
Ám egy friss felfedezés
kétségbe vonta karrierjének legnagyobb teljesítményét.
Az ikonikus fotót egyre nagyobb vita övezi.
De tényleg ő a fotós?
A lehetséges szerzői jogbitorlás már 50 éve tart.
Az AP jelentése szerint
„a kifogásolt szerzői jogi hivatkozás eltávolításához kétséget kizáróan
kell bizonyítani, hogy a fotót nem a szerzői jogtulajdonos készítette.”
Az AP szerint a fotós személye
„nem állapítható meg bizonyosan az eltelt idő,
az érintettek nagy részének halála,
és technológiai korlátok miatt,
így a fotó jogtulajdonosának személye nem változik.”
A JELENTÉS FELSOROLJA A NICK ÚT SZERZŐSÉGÉT ALÁTÁMASZTÓ BIZONYÍTÉKOKAT,
KÖZTÜK TÖBB TANÚ VALLOMÁSÁT.
PETER ARNETT ÉS DAVID BURNETT, BÁR A SZEREPLÉST NEM VÁLLALTÁK,
KIÁLLNAK NICK ÚT SZERZŐSÉGE MELLETT.
AZ AP KÉTSÉGBE VONTA CARL ROBINSON SZAVAHIHETŐSÉGÉT IS.
A HELYSZÍN ELEMZÉSE HIBÁS ILLUSZTRÁCIÓRA ÉPÜL…
UGYANAKKOR AZ AP JELENTÉSE KIMONDJA,
HOGY A HÍRES KÉP VALÓSZÍNŰLEG NEM LEICA KAMERÁVAL KÉSZÜLT.
Igen, ez az. Pentax.
A JELENTÉS SZERINT A FÉNYKÉP EGY PENTAX KAMERÁVAL KÉSZÜLHETETT.
„AZ AP NEM ZÁRJA KI, HOGY A KÉP KÉSZÍTŐJE NEM NICK ÚT.”
Az AP jelentésében szereplő adatok alapján finomítottunk a megállapításainkon.
Először is, elemeztük David Burnett fotóját.
Az előtérben Nick Út látható,
miközben Kim Phúc még a mezőn van, a főútnál.
A teleobjektív összenyomja a perspektívát, közelebbinek láttatva az alakokat.
Az Út mellett látható szögesdrótból tudjuk,
hogy ő ekkor még az ellenőrző pontnál áll,
vagyis úgy 170 méterre onnan,
ahonnan a Napalmlány-fotó hamarosan elkészül.
Ebben a pillanatban Kim Phúc már csak 60 méterre van a fotó helyszínétől.
Burnett képe alapján Útnak, hogy elkészítse az ikonikus fotót,
háromszor akkora távolságot kellett volna megtennie,
mint Kim Phúcnak, ugyanannyi idő alatt.
Megvizsgáltuk az NBC három másodperces filmfelvételét is,
ami közvetlenül a fotó után készült.
Az úton látható vízfoltok alapos elemzése révén
követni tudjuk Kim Phúc mozgását.
A fényképen látható helyzethez képest
körülbelül 40 métert haladt az úton előre,
amikor az ITN kamerái hátulról rögzítették.
A becsült sebessége alapján
a fénykép és a filmfelvétel között 15 másodperc telt el.
A 3D rekonstrukció alapján Nick Út
e pillanatban mintegy 50 méterre volt az ITN operatőrétől.
Vagyis 15 másodperccel a fénykép elkészülte után
Út a fénykép elkészültének helyétől 75 méterre,
vagyis 250 lábra helyezkedett el,
miközben visszafelé sétált az úton.
Ha a képet Nick Út készítette,
ehhez előbb 170 métert kellett futva megtennie
az ellenőrző ponttól a felvétel helyéig,
majd újabb 75 métert visszafelé,
hogy ott megforduljon, és pár másodperccel később feltűnjön,
amint békésen ballag a helyszín felé.
Ez rendkívül valószínűtlennek tűnik.
A WORLD PRESS PHOTO,
A FÉNYKÉPÉSZET EGYIK LEGRANGOSABB NEMZETKÖZI DÍJÁT ODAÍTÉLŐ SZERVEZET
SAJÁT KUTATÁST VÉGZETT.
WORLD PRESS PHOTO AZ ÉV SAJTÓFOTÓJA, 1973
Egy új vizsgálat szerint az ikonikus kép alkotója nem Nick Út,
ami a World Press Photo szervezetét önvizsgálatra,
majd saját nyomozásra sarkallta.
A színpadra hívom a World Press Photo Alapítvány vezetőjét,
Joumana El Zein Khouryt.
Nagy tapsot kérünk!
Bírálati eljárásainkkal és az általunk vallott elvekkel összhangban,
a felmerült súlyos kétségek miatt
a továbbiakban nem tekinthetjük Nick Útot a fénykép szerzőjének.
Ezért felfüggesztettük Nick Út szerzői megjelölését.
Úgy véljük, a szerzői jog nagyon fontos. Az igazság nagyon fontos.
A hitelesség nagyon fontos.
A nyilvánosság, a közösség
megérdemli mindezt, különösen a mai világban…
A SZERVEZET 70 ÉVES TÖRTÉNETÉBEN ELŐSZÖR FORDULT ELŐ,
HOGY EGY GYŐZTES KÉP SZERZŐI MEGJELÖLÉSÉT FELFÜGGESZTETTÉK.
Mindazt, amit hivatalos álláspontként elfogadunk,
sokszor erőből írják, nem valós perspektívából.
De még a legszilárdabb történeteket is érdemes néha felülvizsgálni.
Számtalan vietnámi fotós és újságíró dolgozott névtelenül
a vietnámi háború idején.
Nem saját akaratukból, hanem azért, mert munkájukat másnak tulajdonították.
Ők elfogadták ezt, mert nem volt választásuk.
Kívülállók voltak a saját országukban, nem volt kihez fordulniuk.
Anyám kilenc éve halt meg.
Pár hete eszembe jutott,
és úgy döntöttem, átnézem a kis piros bőröndjét.
Legalul volt benne
egy régi, megsárgult újságpapír,
amit anyám gondosan kivágott és összehajtogatott.
Az ikonikus fotó volt az, amit anya sok évvel korábban kidobott.
Amikor az újságban megjelent,
titokban eltette,
és némán őrizte haláláig.
A hallgatás nem az igazság, és idővel a csend egyre hangosabb.
Az évek múlásával a memória is hanyatlik,
de akkor is számít, ki nyomta le a zárat, és nemcsak egy ember öröksége miatt,
hanem mert itt dől el, hogy ki az, akinek a neve fennmarad,
és ki az, akit elfelejtenek.
Ha semmibe vesszük az igazságot, akkor a társadalom romlottá válik.
Az igazság az igazság.
Nem lehet kiforgatni vagy megsemmisíteni.
Mert ha ezt tesszük, nincs többé igazság, és oda az erkölcsi iránytűnk.
Ötven év után
remélem, az embereknek nem az a kép jut eszébe a vietnámi gyerekekről,
hanem vidámabb, boldogabb képek.
Remélem, hogy az igazság visszakerül az őt megillető helyre,
és hogy ez Nick Út számára is megnyugvást és békét hoz majd.
NICK ÚT NEM BESZÉLT VELÜNK, ÉS MINDEN VÁDAT TAGAD.
TOVÁBBRA IS ÁLLÍTJA, HOGY A FOTÓT Ő KÉSZÍTETTE,
ÉS HOGY Ő VITTE KIM PHÚCOT A KÓRHÁZBA.
AZ AP-NEK AZT ÁLLÍTOTTA, HOGY MINDIG NÁLA VOLT BÁTYJA PENTAX KAMERÁJA.
ÜGYVÉDJE SZERINT ÚT AZ IDŐS NŐT KIM PHÚC UTÁN FOTÓZTA LE.
ELMONDÁSA SZERINT ÚT MEGZAVARODOTT A KÁOSZBAN.
NICK ÚT SZERINT SZERZŐSÉGÉT ÉS TETTEIT TANÚVALLOMÁSOK TÁMASZTJÁK ALÁ.
ÜGYVÉDJE SZERINT AZ AP TOVÁBBRA IS ŐT TEKINTI A KÉP KÉSZÍTŐJÉNEK.
„TUDTA, HOGY HELYES, AMIT TESZ, A KÉP ELKÉSZÜLTÉNEK PILLANATÁTÓL.”
PHAN THI KIM PHÚC NEM EMLÉKSZIK A TÖRTÉNEKRE.
ÁLLÍTÁSA SZERINT SZEMTANÚK, TÖBBEK KÖZT A NAGYBÁTYJA RÉVÉN TUDJA,
HOGY A KÉPET NICK ÚT KÉSZÍTETTE, ÉS Ő IS VITTE KÓRHÁZBA.
KIM PHÚC MA IS
AZ UNESCO BÉKENAGYKÖVETE, ÉS A HÁBORÚ ÁLDOZATAINAK SZÓSZÓLÓJA.
A kilencéves Phan Thi Kim Phúcról
és négy másik gyerekről készült fénykép,
amin sírva, megégve rohannak a fotós felé 1972 júniusában,
és ami a történelem egyik legfontosabb fotója lett,
meggyőződésem szerint Nguyễn Thành Nghệ alkotása.
CÍMZETT: SZERKESZTŐ@ KÜLDÉS
Ötven éve őrzöm az igazságot.
Én készítettem azt a képet.
Most végre elmondhatom.
EZT A FILMET
AZ AMERIKA VIETNÁMBAN VÍVOTT HÁBORÚJÁT MEGÖRÖKÍTŐ VIETNÁMI FOTÓSOKNAK
ÉS A NAPJAINK HÁBORÚIT DOKUMENTÁLÓ BÁTOR SZABADÚSZÓKNAK AJÁNLJUK.
A KÜLSŐS
A feliratot fordította: Kisházi Viktória