Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Når du fotograferer med film…
vil det alltid være en viss mystikk.
Og du glemmer aldri bildene du aldri tok.
8. JUNI 1972
STED: TRANG BANG
50 KM NORDVEST FOR SAIGON
SØRVIETNAMESISKE A1 SKYRAIDER-BOMBEFLY SENDES FOR Å FJERNE FIENDER
Etter to tokt ble det åpenbart at bombeflyene hadde valgt feil mål,
og bombet sine egne posisjoner.
Langt bak så vi sørvietnamesiske tropper styrte over veien for å søke dekning.
Mens vi så på, vinket de med seg noen sivilister.
Da tok Skyraideren et tredje tokt.
Den slapp fire ladninger napalm på sivilister og tropper.
Ikke lenge etter gikk noen av oss pressefolk forsiktig inn i røyken.
Synet som møtte oss, var grusomt.
Først svart røyk, så en løpende kvinne.
Så en annen kvinne med et spedbarn. Hun ropte: "Hjelp meg! Barnebarnet mitt!"
Hun stoppet foran pressen. Gutten døde rett etter at jeg tok bildet.
Blant de første vi så var en liten pike på rundt ni løpe ned veien.
Hun hadde ikke på seg klær. Hun rev dem nok av da de tok fyr.
Gjennom kameraet så jeg at jenta strakk ut armen mens hun løp.
Jeg tok et bilde av henne.
Idet hun løp forbi, så jeg huden flasse av. Så stygt forbrent var hun.
"Nei, nok bilder av henne. Hun dør om få minutter."
Fem eller seks av oss så samme motiv der og da.
Et døgn senere var bildet antagelig blitt sett av en milliard.
Det ble trykket verden over. Et så sjokkerende bilde
at det etset seg inn i det amerikanske folks minne.
Nick vant Pulitzerprisen.
Pulitzerprisen og årets pressefoto for 1973.
Nick Út, folkens.
En verdenskjent AP-fotograf.
- Nick Út. - Nick Út.
Et av verdenshistoriens mest betydningsfulle og kjente fotografier.
Det var 35 år siden.
40 år er gått.
50-årsjubileet for et ikonisk bilde.
Pave Frans møtte kvinnen kjent som "napalm-jenta"
og fotojournalisten hvis arbeid gjorde dem begge til symboler på fred.
Hvordan forsone seg med at noe så tragisk har gjort deg så berømt?
Lykke til.
Kjære Gary, jeg har båret dette med meg i 50 år uten å dele det offentlig.
Jeg var fotoredaktør i Saigon i 1972,
da Nick Út knipset det berømte "Napalm Girl"-bildet.
Kort fortalt, Nick tok ikke det berømte bildet.
En stringer tok det. En frilanser.
Det er langt mer til historien. På tide å lette min samvittighet.
STRINGEREN: FOTOGRAFEN BAK BILDET
Jeg var frilansfotograf i to tiår.
Det er en sårbar tilværelse.
Alt man har, er eierskapet til arbeidet sitt.
Det er ditt levebrød, og det er ditt ettermæle.
Visse fotografier rager over resten.
De fanger noe.
De representerer en historie, et tidsglimt,
på en måte andre bilder rett og slett ikke evner.
Det er vanskelig å forklare, men du vet det når du ser det.
En desemberdag i 2022 fikk jeg en e-post fra en Carl Robinson.
Jeg har båret på dette de siste 50 årene.
Nick tok rett og slett ikke det berømte bildet.
Det er litt av en påstand.
Jeg var lamslått.
Han var APs billedredaktør. Han var i rommet.
Som et tilbakevendende mareritt.
Og han sa: "Nå vil jeg dele min historie."
"Dele den med verden. Og jeg vil at du skal hjelpe meg."
Fotoet av Kim Phúc er antagelig det mest ikoniske, berømte bildet fra en krig.
Det er liksom hellig grunn,
og tanken på at det kan ha blitt knipset av noen andre enn Nick, var knusende.
Så det føltes som en påstand man var pent nødt til å ettergå.
Det kan vise seg å være feil. Kanskje får vi aldri svaret.
Men det er så visst et spørsmål som krever svar.
Jeg måtte få Carl i tale.
Dette var alvorlige anklager.
Og selv om vi har felles venner, kjente jeg egentlig ikke Carl.
Ville jeg tro ham? Eller var dette bare seiglivet nag?
Hei, Carl.
- Står til? - Godt å se deg.
- Her ser man hele min fortid. - Så sant.
Carl, vi tar et dypdykk i Trang Bang, 8. juni 1972.
Hvordan startet dagen din?
Jeg var vanligvis på jobb rundt halv åtte.
Jeg gikk gjennom nattens meldinger og morgenrapporter som måtte dekkes.
Vi hørte ikke om at noe hadde skjedd ved Trang Bang.
Vi ante ikke at noe foregikk et lite stykke unna.
Dere var alle tilbake i Saigon.
Hva skjedde etter lunsj den dagen?
Jeg kom tilbake litt senere enn vanlig, rundt tre.
Horst Faas og Peter Arnett spiste fortsatt lunsj på The Royale Hotel,
og Jackson hadde alt fremkalt filmen.
Jackson sa: "Se på dette."
Og der var bildet av denne nakne, lille piken løpende nedover veien.
Vår første reaksjon var: "Dette kan vi ikke bruke."
Man skal aldri vise nakne barn forfra.
Jeg gikk gjennom filmen også.
Jeg sjekket bylinene på hvem som knipset hva.
Vi hadde et dobbeltloggingssystem i et læringsverk.
Vi hadde fire filmruller. Nick Úts og to andre frilanseres, mener jeg.
Nakenbildet stammet fra en frilanser. Jeg sjekket navnet.
Et av Nicks bilder viste jenta løpe forbi i profil,
og det var mitt førstevalg, for det var diskré.
Det var da Horst Faas kom tilbake fra lunsj.
Horst Faas, den legendariske fotografen, kan vel kalles en ruvende skikkelse.
Han var proff som få.
Laben han hadde rigget på Associated Press-kontoret var i verdensklasse.
Han var også en streng oppdragsgiver.
Man ville nødig komme på kant med Horst. Han var bråsint.
Bildet lå midt på pulten.
Han så det, og bare: "Det der går vi for."
Det var ingen tvil. Avgjørelsen var hans. Han var sjefen.
Så jeg begynte på bildeteksten.
Jeg var nesten i mål. Jeg hadde fire linjer.
Man markerer med "STF-skråstrek" for å vise at man er stabfotograf.
En frilanser ville satt "STR-skråstrek" i navnet.
Jeg så bort på notatboka.
Og Horst Faas, som sto ved siden av meg, sa: "Nick Út. Signer Nick Út."
"Så det er fra staben."
"Signer med Nick Út." Det var hans ord.
De ordene har jeg båret med meg resten av mitt liv.
Hvorfor sa du ikke nei til Horst?
Det er… Det har faktisk hjemsøkt meg resten av livet.
Horst Faas hadde jo skaffet meg jobben.
Jeg hadde vært gift i tre år og hadde to barn.
Og dette var jobben min.
Levebrødet mitt.
Jeg kranglet ikke. Jeg bare gjorde det.
Det har plaget meg resten av livet
at jeg ikke var modig nok.
Det har virkelig tæret på meg.
Det handler jo om ansvar.
Jeg husker at han kom veldig sent hjem den kvelden.
Han var veldig opprørt.
Han snakket om en liten pike
som var så forbrent.
Jeg husker at han nevnte
at Horst ville at jeg skulle sette Nicks navn på bildet.
Men Nick Út tok det ikke. Det var noen andre.
Og han var veldig opprørt. Det er alt jeg husker.
Vietnameserne slo alltid av en prat når jeg var innom kontoret.
Og hva sa de?
"Det bildet er ikke Nick Úts."
Kan man si at det var allment kjent blant de vietnamesiske fotografene?
Carl, vi har gransket disse bildene.
Vi kan identifisere de fleste der, som NBC-crewet og Nick Út.
Men en som stadig dukker opp som jeg aldri har sett bli kreditert…
Vet du hvem dette er?
Jeg mistenker at det kan være han vi leter etter.
Så din hypotese er at han er frilanseren som fotograferte Kim Phúc forfra.
Ja, det stemmer.
En ukjent frilanser. Han var ikke med i vår faste hærskare av frilansere.
Det var ikke et navn jeg kjente til, så jeg husket det ikke.
50 år er gått, og jeg blir snart 80.
Noe jeg gjerne vil gjøre før jeg dør,
er å finne den egentlige fotografen og be om unnskyldning.
En unnskyldning er aldri nok,
men i det minste får vi ting på det rene.
En unnskyldning er vel det beste jeg kan få til nå.
- Kanskje det eneste. - Nettopp.
Nick Úts status som fotograf er nesten like kjent som selve bildet.
Hun strakk ut armene og løp, så jeg bare løp bort og…
Nicks bror, Huỳnh Thanh Mỹ, var skuespiller og fotograf
og omkom på oppdrag for AP i 1965.
Landsbygutten som trer ut av sin begavede storebrors skygge…
AP er familien min nå.
…og vinner Pulitzerprisen i en alder av 21 år, det er jo legendemateriale.
En legende AP har fremmet i 50 år,
ikke minst i boken og filmen From Hell to Hollywood.
Jeg kom til Los Angeles i 1977.
Jeg så Hollywood og tenkte: "Herregud. Vietnam og Hollywood, ulike verdener."
Han er et naturtalent hva gjelder å posisjonere seg for blinkskuddet.
Å ettergå den legenden ville være å omskrive historien.
Om Nick Út ikke tok det, hvem da?
Det var her AP-kontorene lå. Akkurat her.
Dette blir kul umulig.
Vi kommer aldri til å spore opp denne fyren.
Vi har ingen informasjon om ham.
Vi vet ikke om han lever,
og om han fortsatt er i Vietnam eller i et annet land.
Jeg jobbet her mye senere, så jeg kjente ikke disse folkene.
Han kjenner ingen som jobber for AP.
Han kjenner bare fotografgjengen.
KRIGSMINNEMUSEET
Jeg heter Lê Ván. Jeg er journalist og bor i Ho Chi Minh-byen.
Denne historien pirret min nysgjerrighet. Men jeg visste ikke om den var sann.
Dersom den var sann, ville jeg vite
hvordan den kunne blitt holdt skjult i så mange år.
Da Carl sa han ville finne den egentlige fotografen for å be om unnskyldning,
sendte han meg bilder av den han trodde hadde tatt bildet.
Så begynte jeg å lete etter ham.
- God morgen. Står til? - Godt å se deg. Alt vel?
Min generasjon prøvde alltid å leve opp til de myteomspunne Vietnam-fotografene.
APs fotografiske ettermæle i Vietnam er tuftet på deres fire Pulitzere derfra.
Malcolm Brownes munk som setter fyr på seg selv, Horst Faas' foto-essay fra 1964,
Eddie Adams' Vietcong-henrettelse og bildet av en ni år gammel pike
som løper fra en napalm-bombing i Trang Bang.
Hun løp fra tempelet, ut i veien, midt i…
KIM PHÚCS KUSINE 12 ÅR i 1972
…så løp alle hit, der vi står nå.
Først bombet de her, så der, så fortsatte de videre.
KIM PHÚCS FETTER 11 ÅR I 1972
- Dette var det første angrepet. - Dette er napalmen som brant barna?
- Napalmen, ja. - Ja.
Dette var meg og Kim Phúcs familie.
Her er Kim Phúc. Tâm.
Bare familie. Disse også, alle er familie.
Er det deg her?
Og hvor er du? Du er her.
- Og… her. - Ja, det er meg.
Søsteren min som leier broren min.
Det var mye skriking.
Jeg beholdt roen og skrelte av bombebitene
som klebet seg til dem som svidd ris.
Hvor var du da bomben falt?
Jeg løp. Og mens jeg løp, falt bomben.
Jeg løp med tropp 25 mens Kim Phúc ble hos bestemoren, så hun ble brent.
Så du kom ut med Kim Phúc?
Vi løp sammen, en gruppe på hver side av broen. Løpende, tumlende, hylende.
Dere løp bort til journalistene?
Forsto dere hvem journalistene var eller hva de bedrev? At de var journalister?
Verken det eller hvem som tok bildene.
Her ble noen av de siste bildene tatt.
De skadde barna ble kjørt til sykehus.
Husker dere hvordan det gikk til? Hvordan kom barna seg på sykehus?
Nærmere bestemt, hvordan kom Kim Phúc på sykehus?
- De satte henne i en bil. - Hvem satte henne i bilen?
Folk der hjalp hverandre med å få henne inn.
Hvem var "de"?
Det var mange mennesker.
- Sivile eller soldater? - Sivile. De satte henne i en bil.
På den tiden antok man at alle som var velstelte og lyse i huden var amerikanere.
Vi overlot til dem å berge henne. Og slik gikk det. Hun ble berget.
Bach, er dette mannen du så kjøre Kim Phúc til sykehuset?
Nei.
Det var bare en velkledd sivilist.
Det er alt vi husker.
La fortid være fortid.
Greit, takk.
Mine damer og herrer, Nick Út.
God kveld, mine damer og herrer.
Hun overlevde kun fordi Nick la fra seg kameraet og kjørte henne på sykehus.
Jeg løftet henne, satte henne i varebilen, og fikk de andre barna inn.
De gråt utrøstelig i 35-40 minutter.
Vi stoppet på Cô Chi sykehus.
Det holdt å vise pressekortet. Hun slapp inn med en gang.
Det bildet fikk enorm betydning for mitt lands historie.
Bildet av "Napalm-jenta" styrket antikrigsbevegelsen i Vietnam.
Og det betød svært mye for det vietnamesiske folk
etter en lang krigstid preget av lidelser og tap.
Derfor er den som brakte dette øyeblikket og bildet ut til verden
en helt i vietnamesisk historie.
Jeg så hele Vietnamkrigen fra 1968 og utover i svart-hvitt-film.
Folk flest forsto neppe hvor hard konkurransen var blant Saigons pressefolk.
Vi var over tusen autoriserte journalister fra hele verden.
Fikk man nyss om et forestående slag,
måtte man tidlig opp for å være den første som kom seg på et helikopter dit.
Det var en lettelse om man verken så noen fra AP eller Reuters.
Journalister fikk majors grad,
så om en kaptein skulle med helikopteret, kunne du be ham ryke og reise.
Her kunne unge journalister boltre seg.
Jeg må innrømme at selve eventyret fenget mer enn krigens faktiske følger.
Med tiden gikk det opp for meg hvor grusomt det var.
Under operasjonen ble 53 fiender drept.
856 mistenkte ble tatt til fange.
Det oppsto et samhold blant pressen. Man drar ut om dagen,
kanskje rett inn i kamphandlinger,
og kommer hjem langt på natt, helt skjermet fra sivilbefolkningens lidelse.
Det var surrealistisk.
Man kunne se kulene regne over byen,
og der satt man og så på mens man nippet til en gin og tonic.
Carl og jeg var venner, men vi skilte oss ut.
Vi ble hyrt inn lokalt.
Begge hadde vietnamesiske koner.
Vi dro ut om kvelden, drakk øl,
og hygget oss med vietnameserne.
Og vi næret begge en dyp respekt for den vietnamesiske kulturens rikdom,
og folkets sårbarhet.
Associated Press Office var en uvurderlig skole.
Et uvurderlig lærested for folk som meg.
Under påskeoffensiven i mars/april 1972
var de fleste bakkestyrkene alt sendt hjem.
Som ledd i nedtrappingen kuttet også vestlige nyhetsbyråer i staben.
Jeg hadde blitt billedredaktør.
Da offensiven brøt ut, var vi altså underbemannet.
Kinkig situasjon, kan man si.
UPI stilte sterkere.
Horst Faas kom tilbake fra Singapore, og han tok over billedredaksjonen.
Dette var eliten i Saigons pressekorps.
Horst Faas var en legende.
Hans ord var lov hos AP. Han hadde jobbet med Peter Arnett og andre prisvinnere.
Slikt veide tungt.
Horst var en røslig kar med herlig bayersk aksent.
Hard på flaska, matglad, og en fremragende fotograf.
Ingenting kom imellom Horst og et godt bilde.
Vi hadde vårt korps av vestlige og noen få vietnamesiske pressefotografer,
og så hadde vi Faas' hærskare av frilansere, høyt og lavt.
De var avhengige av vietnamesiske fotografer
som kunne gå ut i felten med masse film og vende tilbake noen uker senere.
Mest sørvietnamesiske militærfotografer som ville tjene en slant på si.
De ga oss filmrullene, vi skrev ut en kvittering som de signerte.
Den gikk til sekretæren, som betalte dem i dollar.
En strøken tjuedollarseddel.
Carl, dette bildet… På hvilket tidspunkt på AP-kontoret
gikk det opp for deg hva dette bildet kunne bety?
Det slo meg for alvor neste morgen
da omverdenens reaksjoner begynte å strømme på.
Det var da vi innså at dette ville bli en stor sak.
Barna på dette bildet ble i dag ofre for det sørvietnamesiske flyvåpenet.
En, to, tre, fire! Deres jævla krig vil vi ikke ha!
En, to, tre, fire!
Tro om det var iscenesatt?
Muligens, for de fikk det bildet av den lille jenta uten klær.
Det skapte et helvetes oppstyr.
Bildet fikk ingen betydning i Vietnam den gang.
Hvis vi i det hele tatt
hadde fått høre om en napalmforbrent pike,
ville det bare vært et blaff, glemt på et blunk.
Det var mye mindre viktig for meg enn nyhetene om
ett, ti, hundre, kanskje tusen mennesker som ble drept daglig.
Jeg mener jeg fikk en telefon fra Carl.
Han ba meg hjelpe ham med å finne noen på et sykehus.
AP forlangte oppfølging av saken.
Så jeg måtte ut og finne denne napalm-jenta, hvor enn hun befant seg.
Nick Út sa ikke: "Hei, jeg blir med deg."
Han fortalte ikke oss på kontoret hvor hun var.
Tom Fox og vår andre fotograf, vi tre dro ut på motorsyklene våre.
Jeg husker tydelig at jeg fant Kim Phúc.
Jeg sto ved sengen hennes med Carl.
Hun var bandasjert fra topp til tå, omgitt av et nett, og hun var bevisst.
Jeg følte både på raseri
og sorg over denne tragedien,
og på grunn av lukten.
Hun oste av svidd kjøtt,
og det var tungt å forholde seg til.
Svært tungt.
NAPALM-FORBRENT JENTE PLEIES PÅ SYKEHUS
Gjennom Tom fikk intervjuet faren, og fikk hele historien.
MOREN OG FAREN VÅKET OVER HENNE.
Ingen story kan måle seg med Vietnam. Vietnam preget oss.
Carl, hvordan fant du navnet på frilanseren?
I 2010 hadde vi en gjenforening vi kalte "Vietnam Old Hacks".
Vi gamle bladsmørere avdekket sider av Carl ingen av oss hadde mistenkt.
Kona, Kim-Dung, satt med en krigsfotograf fra Saigons pressekorps som kjente navnet.
Det var en diger sammenkomst. Mye mimring.
I det fjerne så Nick Út oss vise frem noe, og noen sa: "Har du hørt det siste?"
"Vi har fyrens navn nå."
Kan du gjenta navnet?
- Nghệ. - Nghệ.
Svært sjeldent vietnamesisk navn.
Det blir vanskelig å finne frilanseren, for det fant sted for så lenge siden.
De som kunne visst noe, har enten gått bort
eller flyttet til et annet land, og hvor de befinner seg er uvisst.
Da vi la det ut på Facebook, var informasjonen veldig vag.
HANS NAVN ER NGHE
HVOR ER NGHE NÅ?
Jeg hadde små forhåpninger.
"Gary, takk for praten i går,
men min advokat har rådet meg fra å medvirke i filmen."
"Beklager, men jeg avslår gang på gang, og du presser på. Jeg har gjort mitt."
Det er så nedslående.
Den andre vestlige journalisten som takker ja til intervju for så å trekke seg.
Hvem tror vi var på veien den dagen?
På dette bildet, kreditert til Nick Út av AP, kan vi identifisere NBC-crewet,
det britiske ITN-crewet, New York Times-reporteren,
Chicago Tribune-reporteren,
og flere vi tror er frilansere eller militærfotografer.
Til alle nye: Jeg har den verdenskjente fotojournalisten David Burnett her.
David Burnett var både i Trang Bang og på kontoret samme ettermiddag.
Alle tror det er meg til høyre.
- Å, er det ikke? - Nei, ikke meg.
David har gjentatte ganger sagt at han ikke betviler at Nick tok bildet.
Vi så folk storme ut av røyken og opp veien mot oss,
og Nick og en annen journalist løp dem umiddelbart i møte.
Det tok meg 30 sekunder å klargjøre kameraet,
og i løpet av de 30 sekundene var Nicky på plass og tok bildet.
Ifølge David kunne han ikke se hvem som tok bildet.
Jeg husker at jeg var på APs fotokontor
da teknikeren kom ut med en liten våtkopi.
Horst Faas kastet et blikk på det og sa: "Godt jobba i dag, Nick Út. Send det inn."
Peter Arnett sier alltid: "Jeg sto på AP-kontoret. Jeg vet hva som skjedde."
Men Peter bevitnet ikke det som skjedde på fotorommet.
Svært få bevitnet hva som skjedde på fotorommet.
Å undergrave AP i Vietnam, og å undergrave Horst Faas, det er ikke småtteri.
Samtliges ettermæle er uløselig knyttet til det minnet.
Hva med vietnameserne som ikke har snakket med oss?
Vi har NBC-folka.
Võ Suu og Tran Van Thân.
- Võ Suu sa nei? - Võ Suu sa nei.
Jeg ringte ***, og han sa: "Spør Carl. Han snakker sant." Mer ville han ikke si.
- Ok. - Han ville ikke utbrodere.
Denne saken handler ikke om at Nick stjal et bilde.
Dette var noe som rammet Nick.
Carl forhørte seg jo aldri med ham, så vidt vi vet.
Han fikk det bare tildelt. Det var en selvmordspasning.
Han pådro seg en varm potet.
På mange måter er han også et offer.
Og vi må behandle ham med verdighet og respekt.
KJÆRE NICK,
KUNNE DU TENKE DEG Å GJØRE ET INTERVJU
- Terri? - Ja.
Skyraiderne bomber med napalm her.
Man ser presselinjen her, og eksplosjonene.
Her ser man Nick Út med kameraveskene og ponchoen.
Og hjelmen hans. Ingen tvil.
Og han har alltid sagt at bestemoren kom ut først,
og denne mannen bærer den andre babyen.
Og så har vi dette bildet,
og dette er neste i rekkefølgen.
Dette er et bilde tatt av Nick.
Men interessant nok er det tatt fra Saigon-siden, vendt mot all røyken.
Her har rekken med fotografer snudd seg.
Barna har løpt forbi.
Og ser du hvem vi ser her?
Her ser vi Nick Út.
Men han står faktisk ikke sammen med pressekorpset
som knipset Kim Phúc løpende oppover veien og som nå nærmer seg…
- Saigon, vekk fra tempelet. - Ja.
Så hvis vi gir denne rekkefølgen…
Ja.
…til rettsteknikerne…
De kan nok hjelpe oss med å fastslå hvem det var
som sto posisjonert til å ta det bildet.
- Med en viss sannsynlighet. - Ja.
Index Investigation fra Paris er blant verdens fremste analytikere. Vi spør.
Enten det fører frem eller ei, er det jo et hederlig forsøk verdt.
Ni måneder eller et år senere, da bildet vant Pulitzerprisen,
samt World Press Photo og Overseas Press Club,
burde du ikke lagt kortene på bordet da?
Da var det allerede altfor sent.
Vi feide det under teppet.
- Snakket aldri om det. - Hvorfor ikke?
Horst Faas var en du nødig ville yppe med.
- En som meg måtte gå stille i dørene. - Men hvorfor vente til Horst var død?
Jeg synes ikke det er rettferdig å hevde at jeg ventet til han døde.
Jeg har tatt det opp på kammerset i årenes løp.
Horst Faas, min overordnede. Jeg jobbet med bildeteksten.
"STF-skråstrek, navn…"
Under Vietnam Old Hacks.
Jeg sa til Arnett: "Jeg vet ikke om du er kjent med det, men slik gikk det til."
Jeg lettet mitt hjerte til ham.
Her har jeg noe fra Peter Arnett,
den legendariske Pulitzerpris-vinneren og Vietnamkrigs-korrespondenten
som var Horsts nære venn.
"Kjære Carl. Din beretning sjokkerer meg dypt."
"Du må være klar over at AP med alle deres midler,
samt Horst og hans mange venner, og Nick og hans vietnamesiske kolleger,
vil gjøre alt for å svekke din troverdighet, undergrave dine påstander
og betvile hvert ord du ytrer."
Rimelig tung kost. Faktisk ganske påfallende fra Arnett.
Og når er den datert?
5. august 2009.
Og igjen i 2015, på et offentlig forum, hørte du fra Arnett.
"AP-ledelsen er godt kjent med
Robinsons personlige og opplagt uriktige påstander de siste årene,
og vil forsvare Nicks renommé basert på vitneutsagn
og APs fotodokumentasjon fra samtiden dersom han velger å offentliggjøre."
Peter Arnett hevder at AP-ledelsen er klar over dine anklager.
- Har de kontaktet deg? - Nei.
De har aldri kontaktet meg.
Vurderte du noen gang å kontakte Nick og ta opp dette med ham?
Da Nick pensjonerte seg fra AP, sendte jeg ham en personlig e-post.
"Du vet at jeg vet hva som egentlig hendte."
"Hvorfor ikke forlate scenen og nyte pensjonisttilværelsen?"
Men han ga seg aldri.
Som vietnameserne burde han utvist langt mer ydmykhet.
Hva er best?
Hva er rett?
Myten skapt av et overtramp,
eller å stikke hull på den i min sannhetssøken?
En viktig side av denne historien
er aldri blitt belyst, og den gjelder personen som tok bildet.
Fra den dagen han tok bildet, ble han utstøtt fra virkeligheten.
Hvordan føles vel det?
Og hvordan føles det for hans kone og barn?
Den historien fortjener å ytes rettferdighet.
En av vennene mine la ut noe på Facebook.
Jeg dro jo straks kjensel på navnet,
for Nghệ er min nære venn, og dessuten en kollega.
Jeg leste historien og så bildet.
Jeg ringte Nghệ straks og sa…
THANG DAO NGHỆS VENN OG KOLLEGA
…"Nghệ, historien din ble virkelig!"
Han sa: "Virkelig? Er det noen som ser etter meg?"
Så han ble veldig opprømt.
"Jøye meg!"
"Snart nok skal folk få vite sannheten."
Så kunne vi bare vente.
Men tre eller fire dager senere,
etter at innlegget var lagt ut på Facebook, mens jeg satt på en kafé,
ringte telefonen, og jeg tok den.
Det øyeblikket glemmer jeg aldri. Han måtte gjenta det to ganger.
Han sa: "Nghệ ringte meg nettopp."
"'Dette er Nghệ. Det er meg du leter etter.'"
Da tok jeg av meg brillene, la hodet på bordet og hulket.
Han skulle bare være i Vietnam i én måned til.
Så jeg måtte hive meg rundt for å møte ham.
LĚ VÂN FIONA, JEG HAR FUNNET NGHỆ
PÅ VEI FOR Å MØTE HAM
FIONA DU TULLER!!
SI MER! HAN ER I LIVE?
LĚ VÂN JA
FIONA OG HAN TOK BILDET???
JA
FIONA SÅ SPENNENDE!
PASS PÅ - BARE STILL SPØRSMÅL. IKKE GI INFO.
VI MÅ FÅ BEKREFTET AT DET ER HAM.
Han hadde ventet siden morgengry da han hørte at vi skulle komme.
Han hadde ikke spist noe, bare satt der og ventet.
Da jeg så ham i levende live,
stående foran meg, en aldrende mann,
er det vanskelig å sette ord på det jeg følte.
Hvilket bilde var ditt?
Det med den nakne jenta hvis klær ble brent.
NGUYỄN THÀNH NGHỆ
Det som vant Pulitzerprisen?
Det, ja.
Nick Út ble med meg på oppdraget. Men han tok ikke det bildet.
Han tok bare noen bilder på avstand.
Det bildet var mitt.
Han fra AP tok bildet, ga meg en kopi,
og resten av filmrullen.
Resten ga jeg til en journalist i Saigon.
Hvem solgte du det til?
Sjefen. Neste dag dro jeg tilbake, og han ga meg en forstørrelse
og 20 dollar og sa: "Jeg vil ha dette bildet."
Jeg tok imot 20 dollar og bød de andre på en øl.
Det var det.
Vanligvis når et nyhetsbyrå kjøpte bilder av deg,
ble du kreditert når de publiserte dem?
Nei, sjelden. Bare ved spesielle anledninger.
Vanligvis ga jeg bare fra meg rullene etter å ha tatt bilder.
De fikk holde på, og jeg kviet meg for å si fra.
Etter å ha møtt Nghệ, følte jeg en umåtelig glede.
En morgen sjekket jeg nyheter på WhatsApp.
Vi har et iPhone-opptak av Nghệ.
Det var faktisk han som tok bildet.
Utrolige nyheter.
Vi delte vår leting etter Nghệ med datteren hans.
KJÆRE JANNIE, JEG HETER…
SVAR FRA JANNIE: JEG VET NEIMEN IKKE HVOR JEG SKAL BEGYNNE…
JEG HAR LEST E-POSTEN DIN IGJEN OG IGJEN.
TENK AT DETTE SKJER FOR PAPPA. SANNHETEN KOMMER FOR EN DAG!
JANNIE NGUYỄN NGHỆ'S DATTER
Jeg ringte ham. "Hva skjer, pappa?"
"Vet du hva? Du vil ikke tro det, men noen sporet meg opp!"
"De visste om bildet mitt."
"Jeg spiste lunsj med dem. De sa det til meg."
"De vil lage sak av det. De vet om meg og allting."
"Kan du tro det?"
Det som så skjedde, var selsomt og knapt til å tro.
Jeg sendte melding til Mr. Nghệ for å høre hvordan det sto til,
men fikk ikke svar samme natt eller neste morgen.
Neste dag prøvde jeg å få tak i ham igjen.
Jeg ringte hele natten og hele morgenen, men fikk fortsatt ikke noe svar.
Jeg ringte ham igjen, men han svarte ikke.
Jeg fortsatte å ringe.
Neste ettermiddag ringte jeg igjen.
Mr. Nghệs venn tok telefonen
og sa at han nettopp hadde fått slag.
Hun sa han kunne havne i koma og at tilstanden hans var alvorlig.
Svært alvorlig.
Det gjorde meg
så trist å tenke på at han lå på sykehuset
og svevde mellom liv og død.
Jeg husket noe han fortalte meg.
"Har jeg ikke bevis, er jeg bare et null,
mens den andre personen er en helt."
Min far…
Han var sønn av bestefars elskerinne.
Han var uønsket,
så de ga ham bort til en familie som jobbet for besteforeldrene mine,
og som elsket ham høyt.
Far forlot landsbyen og dro til Saigon.
Så begynte han på fotoskolen.
Det var der han traff moren min.
Hun jobbet som frisør rett ved.
De giftet seg og fikk tre barn.
Han lot seg verve, men bare som fotograf.
Hæren sendte ham til USA på kurs, og der fikk han lisensen sin.
DIPLOM FOR FULLFØRT FOTOKURS
De gjorde meg til løytnant
fordi jeg hadde diplom fra psyops-byrået.
Jeg jobbet på filmavdelingen med nyhetsinnsamling.
Når i 1975 emigrerte du til USA?
En måned før nordstyrkene rykket inn.
Jeg jobbet for den amerikanske ambassaden, og de prioriterte folk med viktige jobber.
Jeg husker pappa som det var i går. Han bare:
"Gjør dere klare. Vi drar."
De er tydelige på at dette ikke er en ferie.
At du forlater hjemlandet.
Så det var sånn vi havnet her.
CALIFORNIA 6 MÅNEDER ETTER AT NGHỆ FIKK SLAG
- Hei. - Hei, Gary.
- Hvordan går det? Godt å se deg. - Fantastisk å se deg.
- Du ser godt ut. Hvordan går det? - Bra, takk. Hva med deg?
- Veldig bra. Godt å se deg frisk og rask. - Likeså.
- Fantastisk. - Ja.
- Skal vi gå inn? - Ja, stig på.
Etter deg.
- Du ser så sprek ut! - Takk. Tusen takk.
Kom igjen, Gary.
Kan vi prøve å føre deg tilbake til krigsdagene?
8. juni 1972…
Kan du gå gjennom hva gjorde du den dagen, og hvorfor?
Det var en kanal, jeg husker ikke hvilken, men de ringte og ba meg filme.
De sa at Vietcong alt hadde nådd frem til Trang Bang.
De var i et tempel i Trang Bang.
De manglet sjåfør. Jeg sa: "Jeg kan kjøre også."
Så leide jeg en bil og kjørte dit.
Da jeg kom frem,
så jeg fly som fløy over oss,
et sikkert tegn på at det var bråk i gjære.
Jeg ringte noen folk og sa:
"Her blir det mye å gjøre."
Jeg trodde sivilister gjemte seg der.
Så slapp flyene to bomber. Det var på hovedveien, så de måtte løpe den veien.
Det var ingen andre steder å flykte.
Jeg forberedte alt på forhånd.
Jeg så motivet der og da, og knipset.
Jeg klarte å fange øyeblikket, og bare visste at det var et blinkskudd.
Jeg har en…
Nghệ, er dette kameratypen du brukte den dagen?
Ja, det er kameraet. Det var en Pentax.
Ja, en 50mm-linse.
Vanlig.
Når så du det bildet igjen?
Etter at jeg solgte bildet, seks eller syv måneder senere.
Noen i AP sa til meg:
"Bildet ditt ble sendt til Amerika."
"Det har vunnet priser."
"Vil du sende inn en klage?"
Jeg tenkte tilbake. "Jeg har neppe bevis på det."
"La meg dra hjem og sjekke."
Og jeg så at kona hadde revet i stykker kopien fyren ga meg, og kastet den.
Nghệ, opplevde du det som et overtramp at fotografens navn ble endret?
Trodde du det ble gjort med overlegg?
Med vilje, ja. Jeg visste det med en gang.
Ja. Det er jo yrket mitt. Jeg visste det.
Út var den eneste fra AP-staben der den dagen.
Så AP-fyren krediterte bildet til Út.
Har du sett ham siden og tatt det opp med ham?
Vi har møttes, men ikke hilst.
Jeg var opprørt.
Jeg hadde jobbet hardt for det, og så stjeler den fyren æren.
Han fikk anerkjennelse. Han fikk priser.
Han ble hyllet i Vietnam.
Jeg husker at faren min kom hjem den dagen.
Han satte seg ned, tok filmrullen ut av lomma,
hev den til meg og sa: "Denne fikk jeg solgt i dag."
Så la han bildet på kjøleskapet.
Etter at pappa dro,
listet lillebroren min og jeg oss bort og snudde det.
Lillebroren min reagerte først. Han snudde det tilbake.
"Ikke si noe," hvisket han.
Så da måtte jeg jo kikke, ikke sant?
Så jeg gjorde som han, og snudde det tilbake med en gang.
Vi så på hverandre.
Vi var helt i sjokk.
Hun var jo på min alder.
Hvorfor er hun naken? Og hvorfor skriker hun?
Mens mamma ryddet, mumlet hun til seg selv:
"Hvorfor tok faren deres et sånt bilde med seg inn?"
Hun rev det i stykker og kastet det rett i søpla.
Mamma var jo en tradisjonell vietnamesisk dame.
Pappa fikk panikk.
Han sa: "Hadde du ikke kastet det,
ville jeg hatt bevis!"
Om og om igjen, om og om igjen,
helt til de ble skilt.
- Gary, vil du ha noe å spise? - Gjerne. Herlig. Takk.
- Når ble du født, Anthony? - Jeg ble født i 1961.
Så hele barndommen fant sted under krigen?
- Ja. - Ja.
Så du mye til Nghệ under krigen? Jeg vet at han jobbet.
Jeg vasket bilen hans når han var hjemom.
- Alltid jeg som vasket bilen. - Du vasket pappas bil.
Anthony, vi har snakket om bildet faren din tok.
Hva føler du når du ser det bildet?
Hver gang tenker jeg: "Pappa tok det bildet."
Det er vel alt.
Men for ham er det annerledes.
Han vil alltid føle noe her inne.
"Hvorfor la ingen merke til meg? Jeg tok det bildet." Han bærer det med seg.
- Unnskyld. - Går det bra?
Nei.
Unnskyld.
Det var jo fåfengt.
Han prøver nok å skyve det fra seg, for det er ingen…
Ingen hjelp å få, ingen løsning.
For mitt bare liv kan jeg ikke begripe
hvorfor de ga Nghệ en kopi av fotografiet han tok.
- Beviset på at han tok dette bildet. - Ja.
Å gi ham bevis på noe du har tatt fra ham, det er en pussig handling.
Ja.
Slik jeg ser det, er en grunnleggende urett blitt begått.
Det ville neppe skjedd en vestlig fotograf i USA, eller en europeer.
Så jeg mener at faren din ble utnyttet,
slik mange fotografer og frilansjournalister
fra de fleste land i den tredje verden er blitt utnyttet både før og siden.
Det bør man faktisk ta tak i.
Ja. Vet du hva? Jeg tenker på det hele tiden.
Mange vet at det var han som tok bildet.
Jeg vet at onkel og tante og alle vennene hans i CBS og NBC,
alle vet det. Hvorfor tør ingen å si noe?
Hva kunne du forsont deg med nå?
Jeg vil at AP skal fortelle den sanne historien.
Historien om faren min.
Pappa og jeg har snakket om det mange ganger.
Om bare den som gjorde det han gjorde
kunne stått frem, slik at alle fikk vite det.
Men utenom det…
Det skjer jo aldri.
Umulig.
Pappa er en gammel mann.
Dette var som en engel på jord banket på fars dør
og sa: "Det er nå din sannhet skal komme for en dag."
Da vi snakket med Nghệ,
oppdaget vi at ingen har kontaktet ham.
Han har ikke snakket med noen.
Hans historie er ikke blitt påvirket av noen utenfra.
Han har levd et stille, beskjedent liv helt isolert i California med familien.
Denne mannen har viet hele sitt liv til foto- og filmbransjen.
Han var utdannet filmfotograf.
Så den dagen
var Nghệ den mest rutinerte og best skolerte krigsfotografen som sto der.
JANNIE: GODT NYTT. ONKEL TAKKET JA TIL ET INTERVJU.
ONKEL THÂN VAR FORRESTEN LYDMANN DEN DAGEN. HAN VAR DER!
- Hei, Gary. Hvordan går det? - Hyggelig å se deg.
Jeg vil at du skal møte onkelen min.
- En glede å møte deg. - Takk, sir. Takk.
Tusen takk. En glede å møte deg.
Jeg var lydmann for NBC News.
- Akkurat. - I mange år.
Ja. Og når pensjonerte du deg?
Jeg pensjonerte meg da jeg var 63.
- Ja. - Men nå er jeg 92.
- Ikke til å tro. - Ja, takk.
Så da du filmet denne scenen…
Her er det berømte bildet. Hvem var med deg på veien?
- Ja, midt i veien. - Ja.
- Og jenta som kommer mot oss. - Ja.
Jeg var i midten og holdt mikrofonen.
Nguyễn Thành Nghệ til venstre for meg fotograferte jenta.
Var Nick Út der da?
- Nei. - Nei, ok.
Etter å ha forlatt Trang Bang kjørte du tilbake til Saigon.
Saigon.
Og hva gjorde du så?
Etter å ha filmet, sa jeg til Nguyễn Thân Nghệ
at APs kontor lå vegg i vegg.
Kjøperen av filmen het Horst Faas.
Jeg kan ikke stave navnet hans på engelsk, men folk kalte ham Horst Faas.
Etter å ha fremkalt filmen, klippet han av det med den forbrente jenta,
og sa: "Dette kjøper jeg."
Han ga meg også en forstørrelse av den forbrente jenta. 8 x 10 tommer.
Thán, da du fant ut at de hadde gitt bildet til Nick Út,
sa du fra til noen den gang?
Jeg sa ikke fra fordi…
Ingen…
bryr seg.
- Og jeg var ansatt. - Ja.
Jeg trengte pengene
til familien min.
Og jeg vil ikke ha bråk.
Men slik jeg forstår det, var APs byråsjef,
min byråsjef og hans sjef nære venner.
Så jeg kunne ikke si noe.
Hvis jeg fikk sparken, hvordan skulle familien klare seg?
Jeg måtte holde tett…
- Jeg forstår. - …i over 50 år.
Samvittigheten min får ikke ro.
Hver gang jeg tenker på det, mister jeg matlysten og sover dårlig.
Jeg gjenopplever stunden for 50 år siden.
Sannheten jeg undertrykte den dagen,
da jeg svek meg selv, den etterlot en uro i meg.
KRIGSMINNEMUSEET
Requiem, en utstilling som hedret alle de lokale og utenlandske fotografer
som døde under krigen, ble satt opp for å minnes.
Horst var prosjektets egentlige primus motor.
Jeg kjente Horst.
Han var kompleks. Et paradoks.
Hard og kompetitiv, men hadde likevel et varmt hjerte.
Úts bror Huỳnh Thanh Mỹ var en av flere som døde i tjenesten for AP.
Horst hadde selv ansatt Nick for å sikre familien hans inntekt.
Kan du tenkte deg hvorfor Horst kan ha besluttet
å kreditere Nick Út i bildeteksten?
Horst var sønderknust over Mỹs død, så det var nok hans måte å hylle ham på.
Jeg kan forstå at det hjemsøkte Horst resten av livet. Han ga ham oppdraget.
Var det normalt for frilansere å få kopier av bildene
AP kjøpte av dem?
Ja, det var vanlig dersom vi hadde kopier. I dette tilfellet hadde vi flere.
Noe som plager meg,
er at dersom AP tok bildet fra frilanseren,
og satte en annen manns navn på, hvorfor ga de ham da en kopi,
altså bevis, av det samme bildet?
Det må ha vært Horsts verk.
Det var svært uvanlig, må jeg si, særlig etter byline-byttet.
Uvanlig, eller antok han at Nghệ aldri ville si noe?
Nettopp.
Man kan trygt si at Faas var selvsikker.
Vi fikk omsider svar fra Võ Suu.
Han og broren Huynh sto bak flere ikoniske filmopptak for amerikanske TV-stasjoner.
Võ Suu var ikke ved Trang Bang, men var godt kjent med frilansernes virkelighet.
Hvis du var frilans militærreporter
som dro ut og tok bilder,
så sendte du dem til AP.
Særlig de som var tilknyttet militæret, var fattige.
De ga fra seg bildene for å tjene en slant.
Berømmelse var ikke viktig.
Så derfor gikk ingen til AP for å gjøre krav på bildet,
for de trodde at straks de hadde fått betalt, tilhørte bildet AP?
Ja, sånn var AP-retningslinjene.
Altså kan mange bilder ha blitt tatt av andre.
Det skjedde.
Jeg tror at når det gjelder Nicks bilde,
blir det vrient å avgjøre opphavet.
Nick Út må vite om han tok det eller ei.
Vi fikk tak i et internt AP-dokument.
Horst forklarer hvor vanskelig det var
å få New York-kontoret til å sette vietnamesiske navn på bilder.
Han skriver: "Vietnamesiske navn latterliggjøres av amerikanerne."
"I beste fall slipper de rasisme, men blir ikke tatt på alvor på grunn av navnet."
"Med vietnamesere er det motvilje mot å æres den som æres bør."
BESKJED TIL NICK ÚT KJÆRE NICK, JEG ER I SAIGON NÅ,
OG SER PÅ SOSIALE MEDIER AT DU OGSÅ ER HER.
JEG SKREV FOR NOEN MÅNEDER SIDEN. JEG LURTE PÅ OM VI KUNNE TREFFES?
KUNNE KL 13 PÅ KAFEEN BAK *** HOTELL PASSET FOR DEG?
JEG BLIR SITTENDE TIL KL 14. VENNLIG HILSEN GARY.
Hei, takk for at du tok telefonen.
Vi følger opp påstander om at Nick Út ikke var opphavsmann
til det berømte Pulitzerpris-vinnende bildet.
Jeg vil gjerne samarbeide med AP. Jeg vil gjerne involvere dere i granskningen,
hvis vi får slippe inn i arkivet, og dele informasjon.
Ja.
Men jeg vil også understreke overfor AP
at tidligere AP-ansatte, utenom varsleren, så klart,
har brukt APs navn for å tilbakeholde informasjon.
De hevder at AP-ledelsen er klar over anklagene og vil ramme varsleren.
Ja.
Takk og farvel. Takk.
Hun prøvde å fiske litt om hva vi visste, og virket velvillig.
Hun sa "Jeg må melde fra om dette, så hører du fra oss."
Men det føltes ikke defensivt. De var veldig åpne.
Ja, bare vent og se.
Etter at Carl ga deg denne historien
har han skrevet en bok der det ikke ble nevnt.
Jeg var utvetydig i min respons.
"Carl, du må fortelle historien."
"Du må fortelle sannheten."
Virket han oppriktig? Sa han at han ikke orket?
- Hør her… - Hva sa han til deg?
For det første: "Jeg blir aldri trodd. Horst Faas er død. Jeg blir avskrevet."
De vil bare si: "Hvorfor ventet du? Du er en opportunist."
Og han ramset opp alle grunnene, men ingen av dem holdt for meg, iallfall.
Så jeg presset på.
Han sendte meg utkast til den sanne historien. "Jeg vil du skal se dette."
"Men det er jo dette du må fortelle!" sa jeg.
Og så fikk jeg den ferdige boka, og der var det utelatt.
"Du var ikke ærlig nå heller. Du forteller ikke sannheten."
Så han sendte meg følgende e-post 20. januar 2018:
"Kjære Tom. Helvete, mann."
"Kunne du ikke bare støttet meg i revideringen av Nick Út-saken?"
"Denne fordømte saken hjemsøker meg. Jeg hater den, for faen!"
"Hvor mange ganger, hvor mange, skal jeg holde det gående
mot et svært så offentlig oppgjør som døgnflue i The New York Times,
og hisse på meg omtrent samtlige kolleger fra den gang,
for det meste folk jeg avskydde og aldri følte at jeg passet inn blant…
Jeg, en skarve lokal løsarbeider, en skarve bildebehandler?"
"Skal jeg bare be om å hudflettes offentlig, eller?"
Dette er Carl som prøver å kvitte seg med en indre demon, uten hell.
Han er forbannet fordi jeg aldri gir meg.
Jeg gjorde mitt beste, men han er en venn.
Carl har ingenting å tjene på å dele denne historien, men alt å tape.
Jeg tror det…
Det gjør ham faktisk til en svært pålitelig kilde.
Jeg kan ikke se for meg noen dikte opp en historie
som kan forfølge ham resten av livet.
Han prøver å riste det av seg gjennom en indre kamp mot sannheten.
Det er et mektig, fengslende mørke.
Vi fikk den vonde nyheten om at Nghệ hadde fått slag.
Vi var helt rådville.
Jeg ville bare møte ham og si unnskyld.
Jeg var nødt, for egen del.
Hallo, Nghệ.
- Hei. - Hvordan går det?
Jeg er lei for at vi stjal navnet ditt.
Så jeg kommer for å si unnskyld.
Du er mitt bevis, og jeg er ditt.
Et flyktig øyeblikk følte vi alle på denne offertilstanden.
Takk for at du alltid har støttet meg.
Dette er en sørgelig historie.
Den minste handling kan få enorme følger.
Kan vi gå gjennom Nicks forklaring?
Han hevder at han den morgenen kjørte i en AP-bil med sjåfør.
Jeg og David Burnett fra Time Magazine.
Jeg og en vietnameser ved navn Hoàng Vǎn Doanh, frilanser for AP og UPI,
og en annen mann, Nghệ, som var sjåfør for NBC.
Han var ikke presse.
Han kjørte bilen med journalistene.
Han kjørte min venn Lê Phúc Ðinh, en kameramann som filmet hele bombingen.
Ingen bestrider at han var der.
Ingen bestrider at han tok bilder den dagen.
Kim Phúc har alltid sagt at hun var i sjokk og ikke husker noe.
Fotografen som tok bildet av meg… Dessverre husker jeg ikke ansiktet hans.
Den første som løp ut var en gammel dame på minst 70. Hun løp ut først.
Så løp barna ut.
Ingen bestrider at han fotograferte bestemoren og babyen.
Som var døende.
Konstaterer han i utvetydige ordelag
at han tok det berømte bildet etter å ha fotografert bestemoren?
- Ja. - Så det er hendelsesforløpet hans.
Hans hendelsesforløp.
Jeg hadde nettopp tatt et bilde. I søkeren så jeg plutselig ei jente
som løp med armene utstrakt, og tenkte: "Hvorfor har hun ikke på seg klær?"
Jeg måtte løpe tett innpå for å ta bildet.
Og ifølge Nick bruker han Leica-kameraet sitt.
Med 35mm-linse. Det var det han hadde.
Så dynker han henne i vann.
- Og alle drar. - Ja.
Han tar med jenta, altså Kim, og broren til Cu Chi-sykehuset,
altså nærmeste sykehus, i AP-varebilen. Dette gjentar han flere ganger.
Da kom Kim Phúcs onkel løpende ut
og spurte om jeg kunne kjøre barna til sykehuset.
Jeg hadde en varebil. Jeg åpnet døren.
Jeg bar Kim Phúc og la henne på gulvet, for ryggen var for forbrent til å sitte.
Så hoppet tre barn inn.
Men i en dokumentar fra 1984 forteller Kim Phúcs mor en annen historie.
Hun ble stygt forbrent. Vi ante ikke om hun kunne reddes.
En onkel løp med henne på ryggen. Han tok henne med til Bắc Hà, Củ Chi.
Derfra ble hun fløyet til barnesykehuset.
- Ja. - Nemlig.
Så hevder Nick at han går til AP.
Han skal fremkalle filmen på mørkerommet med Jackson.
Carl hevder at Nick ikke var der da han kom, at Nick kom senere, i sivil.
- Horst sier: "Bra jobba, Nick." - "Du var god." Ja.
"Du gjorde en god jobb." Ifølge David Burnett.
- En glede å endelig møtes. - En glede.
- Hei, folkens. - Hei, Fiona.
- Så hyggelig. - Hallo, Gary.
- Hei, Gary. - Godt å se deg.
La oss gå gjennom prosessen og metoden vi valgte
for å analysere opptakene som dere har delt med oss.
Ved å samle alle trådene og sporene,
tegner det seg et helhetlig bilde, vil jeg hevde.
Vi begynte med å granske bildene og filmklippene,
alle tatt av journalister i Trang Bang den dagen.
Et satellittbilde fra november 1972 viste oss områdets utforming.
Så sammenlignet vi landemerker mellom bildene og satellittbildet
for å fastslå hvor hvert bilde ble tatt.
HOVEDVEI
KONTROLLPOST
Hendelsesforløpet vi gransker starter med napalmbomber som slippes og eksploderer
rundt Cao Dai-tempelet i Trang Bang.
Dette øyeblikket ble fanget på film av et britisk ITN-nyhetsteam.
CAO DAI-TEMPELET
På et bilde tatt kort tid etter ser man reportere ved en kontrollpost og en bro,
forenlig med dette stedet på satellittbildet.
De ser mot tempelet, som ligger rundt en halv kilometer unna.
Dette er det første bildet der vi ser Kim Phúc, blant andre barn.
De går fra en åker ut på hovedveien, ledsaget av soldater.
Bak dem skimter vi en landevei i rett vinkel mot hovedveien,
forenlig med dette stedet på satellittbildet.
Det neste tilgjengelige bildet er kjent som "Napalm-jenta".
Kim Phúc og de andre barna går opp på hovedveien,
på vei vekk fra tempelet der eksplosjonen fant sted.
Visuelle kryssreferanser lar oss fastslå omtrentlig posisjon for fotografen,
som angitt i vår 3D-modell.
Originalnegativet til bildet bekrefter at det påfølgende bildet
ble tatt av samme fotograf som knipset "Napalm-jenta".
Neste tilgjengelige bilde av barna stammer fra et nyhetsklipp.
De filmes mens de løper oppover veien, forbi nyhetsteamet.
Kameramannen følger Kim Phúc med kameraet.
I denne delen av opptaket ser vi nå Kim Phúc og et annet barn bakfra.
To personer står midt imot.
Den til høyre tar bilde fra motsatt hold,
og avbilder barna foran en rad med journalister.
Blant dem kan vi skjelne tre kamerafolk, to lydmenn,
og til høyre, med stillbildekamera, han vi har identifisert som "stringeren".
Reporterne står et lite stykke oppi veien fra stedet
der "Napalm-jenta"-bildet ble tatt bare sekunder i forveien.
I de simultane ITN-opptakene kan vi skjelne en annen skikkelse i bakgrunnen
som nærmer seg fra enda lengre bak, og later til å bære utstyr.
Etter et kutt viser ITN-opptakene
et nærbilde av Kim Phúc som får vann av journalistene.
Den utydelige skikkelsen med utstyret er nå nærmere.
Han har på seg hjelm og ser ut til å holde et kamera.
Dette øyeblikket ble også fanget av fotografen vi først så i det fjerne.
Dette bildet er kreditert Nick Út av AP.
Et annet bilde fanger scenen like etter,
mens Kim Phúc fortsatt er foran ITN-kamerafolkene.
En skikkelse vendt mot dem kan skimtes til venstre.
Vi ser at han har hjelm med stofflapp, korte ermer og jakke over skulderen.
Beskrivelsen er forenlig med fotografen vi så nærme seg i ITN-opptakene.
I neste tilgjengelige bilde ser vi samme skikkelse ta et bilde.
Sannsynligvis dette bildet av Kim Phúc, som også tilskrives Nick av AP.
Til slutt et bilde fra motsatt hold der vi kan identifisere Nick Út
som fotografen med hjelm og utstyr vi skimtet i det fjerne i IT-opptakene.
Ut ifra disse bildene kan vi konstatere at sekunder etter at "Napalm-jenta" knipses,
dukker Nick Út opp et godt stykke unna de løpende barna,
og nærmer seg fra motsatt hold.
Vi kan derfor konkludere at det er svært lite trolig
at Nick Út tok Napalm Girl-bildet.
Så det henger ikke på greip at han få sekunder etter at bildet ble tatt
kunne ha kommet seg så langt, dersom han skal ha tatt det bildet.
Jeg tror det vi har…
Vi har to som hevder å ha tatt bildet.
- Ja. - Bare to.
Den ene er Nick Út.
Og den andre er frilanseren Nghệ.
Og det du forteller meg her,
er at Nick Út ikke var på rett sted til å kunne ha tatt bildet,
hvilket betyr at den eneste på rett sted til å ta bildet,
og som hevder å ha tatt bildet, altså var frilanseren.
- Det stemmer. - Jaha.
Ifølge vår modell, våre virtuelle kameraer,
ble bildet av Napalm-jenta trolig tatt av et 50mm-kamera.
Ifølge vårt virtuelle kamera, vår modell, i det minste.
Ja.
Og frilanseren Nghệ brukte 50mm-linse på et Pentax-kamera.
Oppsiktsvekkende.
- Takk. - Takk.
Hva gjelder bildet av bestemoren med babyen, om vi ser på røyken i bakgrunnen,
ser vi at den er betydelig mindre tett
enn på fotografiene av Kim Phúc som går nedover veien.
Det tilsier at bildet av bestemoren trolig ble tatt flere minutter senere.
Vi fant enda en ledetråd i ITN-opptaket der kameraet følger bestemoren.
I folkemengden ved kontrollposten skimter vi ei tilsynelatende naken jente,
antagelig Kim Phúc selv, samt de andre barna til høyre,
som altså kom frem før bestemoren.
Få sekunder etter at "Napalm-jenta" ble tatt,
dukker Nick Út opp et godt stykke unna de løpende barna.
Det der er Nick Út.
Du sier han er for langt unna?
Bare se hvilket hold han kommer fra.
Han står helt feil.
Fotokunst handler om posisjonering. Står man feil, får man ikke bildet.
Og han er ikke der, noe vi vet fordi vi ser ham for langt unna til å ha vært der.
Vi vet hvor Nick Úts bilder ble tatt fra. Og UPI-mannens.
- Men hva med denne karen? - Ja, ikke sant?
Ingen har bildene hans.
Det er utrolig.
Enkelte vil nok tviholde på at Nick tok det bildet.
Men skal man tro det, må man mistro alt Carl hevder.
Man må mistro "stringeren",
og mistro barna hans.
Undres hvorfor Horst eller noen i AP ga ham en kopi til å ha på kjøleskapet…
Man må mistro fotobevisene og videobevisene.
Man må mistro alt og alle, og bare tro på Nick.
Eller Arnett, som hevder at Nick tok bildet
fordi Horst sa til ham at Nick tok bildet.
Alle bevis stammer fra Horsts munn.
Som tidligere fotosjef for AP
har du bedre forutsetninger enn de fleste for å forstå hva vi har med å gjøre.
Hvis vi tar dette med til AP, hva får det å si for bildet, og for AP?
Ingen betviler fotografiets ekthet. Ikke sant?
Så fotografiets rå kraft står ved lag.
APs eierskap og distribusjonsrettigheter står ved lag.
Det vil bli mange ringvirkninger, mange som blir rammet.
Flere har forsvart dette til siste bloddråpe.
Ja.
Det handler på et vis om at vietnameserne tar tilbake sin egen fortelling,
fremfor en påtvunget forklaring av hvem som tok bildet.
Krevende å rokke ved noe som har vært plantet i folks bevissthet så lenge.
Nick Út kan ikke rekke opp hånda og si: "En feil ble gjort. Jeg tok ikke bildet."
Ettersom årene går og fortellingen får fotfeste, blir det desto vanskeligere.
Det må vel gjøres der og da, eller aldri?
For Nghệs del står det om oppreisning.
Oppreisning.
Det er tungtveiende.
AP er nok den store elefanten i rommet.
Jeg tviler på at AP, konfrontert med slike bevis, ikke vil ta til motmæle.
AP GÅR MED PÅ Å MØTES OG DRØFTE VÅRE FUNN.
Det var uoffisielt, så jeg kan jo ikke røpe stort,
men jeg tror vi gjorde det rette ved å ta opp dette med AP.
Hvorvidt AP nå gjør det rette, gjenstår å se.
6. MAI 2025 OFFENTLIGGJORDE AP SIN EGEN GRANSKNING
AV FOTOGRAFIETS OPPHAV PÅ SIN NETTSIDE.
I 52 år ble Nick Út antatt å være fotografen bak "Napalm-jenta"-bildet.
Men en nylig avsløring har rokket ved hans karrieres største bragd.
Dette ikoniske bildet har avlet en gryende kontrovers.
Men er bildet virkelig hans?
Historien om en antatt tilranelse for 50 år siden.
I AP-rapporten hevdes det:
"En bestridt kreditering fjernes kun hvis det fremlegges endelige bevis
på at personen som hevder å ha tatt bildet, ikke sto bak."
De konkluderte med at opprinnelig opphav "ikke kan fastlås så lang tid senere,
med så mange nøkkelpersoners bortgang og med teknologiens begrensninger."
"Krediteringen vil derfor stå uendret."
AP OPPGIR BLANT ANNET ØYEVITNESKILDRINGER SOM GRUNN TIL AT NICK ÚT VAR FOTOGRAFEN.
PETER ARNETT OG DAVID BURNETT AVSLO INTERVJU, OG STÅR VED AT ÚT TOK BILDET.
AP TREKKER DESSUTEN CARL ROBINSONS TROVERDIGHET I TVIL.
"DOKUMENTARENS ANALYSE AV HENDELSEN BASERER SEG PÅ MISVISENDE GRAFIKK"
AP-GRANSKNINGEN KONKLUDERER: "DET BERØMTE BILDET BLE NEPPE TATT MED LEICA-KAMERA."
Ja, det er kameraet. Pentax, ja.
VIDERE STÅR DET: "BILDET BLE TROLIG TATT MED ET PENTAX-KAMERA."
"AP UTELUKKER IKKE MULIGHETEN FOR AT NICK ÚT IKKE TOK BILDET."
Med materialet fra APs rapport kan vi nå underbygge våre konklusjoner.
For det første har vi analysert David Burnetts fotografi.
Nick Út dukker opp i forgrunnen mens Kim Phúc fortsatt er i åkeren ved hovedveien.
Telelinsen komprimerer perspektivet så de ser ut til å stå nærmere.
Et piggtrådgjerde ved siden av Út viser at han fortsatt står ved kontrollposten.
Altså rundt 170 meter fra stedet der bildet av Napalm-jenta snart skal tas.
I dette øyeblikket er Kim Phúc bare 60 meter unna.
Burnetts bilde beviser at skulle Út ha tatt det berømte bildet,
måtte han løpt tre ganger så langt som Kim Phúc greide på samme tid.
Så undersøkte vi et tresekunders NBC-opptak
tatt rett etter "Napalm-jenta".
En grundig analyse av vannet på veien i ulike bilder
lar oss fastslå Kim Phúcs bevegelser.
Fra sin posisjon på "Napalm-jenta"-bildet
har hun flyttet seg rundt 40 meter opp langs veien
når hun kommer inn i dette ITN-opptaket bakfra.
Basert på anslått hastighet har rundt 15 sekunder gått siden det berømte bildet.
Vår 3D-rekonstruksjon av dette bildet plasserer Nick Út
rundt 50 meter fra stedet der ITN-kamerafolkene befinner seg akkurat da.
Med andre ord, 15 sekunder etter at bildet ble tatt ser man Út
rundt 75 meter fra stedet der Napalm-jenta ble fotografert,
fortsatt gående langs veien fra motsatt hold.
Skulle Nick ha tatt bildet, måtte han ha løpt 170 meter nedover veien
fra der han sto ved kontrollposten,
og så løpt 75 meter tilbake, snudd,
og dukket opp igjen sekunder senere, ruslende tilbake mot stedet.
Dette fremstår som et svært usannsynlig scenario.
WORLD PRESS PHOTO, UTDELER AV VERDENS FREMSTE FOTOPRIS, STARTET EGEN GRANSKNING.
Ny forskning kunne fastslå at Nick Út ikke sto bak det ikoniske bildet,
og etter nøye overveielser iverksatte World Press Photo egen granskning.
Kan World Press Photo Foundations direktør Joumana El Zein Khoury komme på scenen?
Gi henne en varm applaus.
I tråd med både våre retningslinjer for bedømmelser og våre verdier
kan vi ikke, med all tvilen som har oppstått,
fortsette å hevde at fotografiet kan tilskrives Nick Út.
Vi vil derfor oppheve krediteringen av Nick Út som fotograf.
Vi mener at opphavsrett er avgjørende. Vi mener at sannheten er avgjørende.
Vi mener at korrekthet er avgjørende.
Og vi mener at vårt publikum og vårt samfunn
fortjener det, ikke minst i dagens verden…
DETTE ER FØRSTE GANG GJENNOM ORGANISASJONENS 70 ÅR
AT OPPHAVET TIL ET VINNERFOTOGRAFI ER BLITT OPPHEVET.
Det vi godtar som den offisielle sannheten formes ofte mer av makt enn av perspektiv.
Men selv den mest etablerte historie bør kunne granskes på nytt.
Utallige vietnamesiske fotografer og reportere jobbet anonymt
under Vietnamkrigen.
Ikke frivillig, men fordi arbeidet deres ble tilskrevet andre.
De godtok det fordi de ikke hadde noe valg.
De var fremmedgjort i eget land, og de visste at ingen ville lytte.
Mamma døde for ni år siden.
For noen uker siden tenkte jeg på henne,
og bestemte meg for å gå gjennom den røde esken i mammas skap.
Og det siste jeg fant der, var et…
Det var et utklipp fra en gammel avis,
sirlig klippet ut og pent brettet.
Et ikonisk bilde som mamma kastet for mange år siden.
Men hun beholdt avisbildet,
og hun sparte på det i all hemmelighet,
og i taushet.
Taushet er ikke sannhet, og med tiden ble tausheten overdøvende.
Hukommelsen preges av tidens tann.
Men bildets opphav betyr noe, ikke bare for én manns ettermæle,
men for hvem som blir husket og hvem som glemmes.
Når sannheten settes til side, det er da samfunnet korrumperes.
Sannhet er sannhet.
Den kan ikke fordreies eller slites i stykker.
I så fall er det jo ikke lenger sannheten, og vi har mistet vårt moralske kompass.
Etter 50 år håper jeg vietnamesiske barn ikke lenger forbindes med det bildet,
men heller andre og lysere bilder.
Jeg håper sannheten nå er gjenopprettet,
og at selv Nick Út vil føle på lettelse og fred.
NICK ÚT SVARTE ALDRI PÅ VÅRE MANGE INTERVJUFORESPØRSLER.
HAN BENEKTER ALLE ANKLAGER.
HAN FASTHOLDER AT HAN TOK BILDET OG KJØRTE PHAN THI KIM PHÚC TIL SYKEHUSET.
TIL AP SA HAN AT BRORENS PENTAX-KAMERA VAR MED HAM OVERALT.
IFØLGE ADVOKATEN AVBILDET ÚT BESTEMOREN ETTER KIM PHÚC.
"HAN BLE FORVIRRET AV KAOSET SOM UTSPILTE SEG."
NICK ÚT HEVDER ØYEVITNER UNDERBYGGER HANS OPPHAV OG HANDLINGER.
IFØLGE ADVOKATEN BEKREFTER AP AT KREDITERINGEN BESTÅR.
"HAN HAR VÆRT SIKKER I SIN SAK HELT SIDEN HAN TOK BILDET."
PHAN THI KIM PHÚC HAR "INGEN MINNER FRA DE MINUTTENE".
ØYEVITNER, DERIBLANT HENNES ONKEL, SKAL HA SAGT AT NICK ÚT TOK BILDET,
OG KJØRTE HENNE PÅ SYKEHUS. DET TROR HUN ENNÅ.
KIM PHÚC FORTSETTER SITT ARBEID
SOM UNESCO-FREDSAMBASSADØR OG TALSKVINNE FOR KRIGSOFRE.
Bildet av den ni år gamle jenta ved navn Phan Thi Kim Phúc
og fire andre barn som løper mot en fotograf,
brennende og skrikende, i juni 1972,
det som ble et av tidenes viktigste fotografier,
tror jeg ble tatt av en mann ved navn Nguyễn Thành Nghệ.
Denne sannheten har jeg båret med meg i over 50 år.
Det var jeg som tok det bildet.
Endelig blir jeg hørt.
TIL DE VIETNAMESISKE FOTOGRAFENE FRA USAS KRIG I VIETNAM
OG TAPRE FRILANSERE I DAGENS KRIGER:
DENNE FILMEN ER DEDISERT TIL DERE.
STRINGEREN: FOTOGRAFEN BAK BILDET
Tekst: Nicolai Herzog