Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Când tragi pe film…
există mereu și o doză de necunoscut.
Dar știi foarte bine ce nu ai fotografiat.
8 IUNIE 1972
TRANG BANG
LA 50 KM NORD-VEST DE SAIGON
BOMBARDIERE ALE VIETNAMULUI DE SUD, AFLATE ÎN MISIUNEA DE A ELIMINA INAMICII
După două treceri, devine evident
că bombardierele aleseseră greșit ținta
și își bombardau propriile poziții.
Vedeam în depărtare trupele sud-vietnameze cum alergau pe șosea, căutând adăpost.
I-am văzut făcând semn unor civili să li se alăture.
Avionul a trecut atunci a treia oară.
A lansat patru încărcături de napalm asupra civililor și trupelor.
După câteva clipe, împreună cu alți jurnaliști,
am înaintat încet pe drumul înghițit de fum.
Ne întâmpina o imagine de coșmar.
Am văzut un fum negru, apoi o femeie alergând.
Apoi, altă femeie cu un copil în brațe.
A zis: „Ajutor! Nepotul meu!”
A fost oprită de reporteri,
iar băiatul a murit imediat după ce i-am fotografiat.
Printre primii pe care i-am văzut era o fetiță de nouă ani care alerga.
Nu avea haine pe ea.
Probabil că și le smulsese când luaseră foc.
Când m-am uitat prin vizor, am văzut fata alergând cu brațele întinse.
I-am făcut o fotografie.
Când a trecut pe lângă mine, am văzut cum îi cădea pielea și cât de arsă era.
Mi-am zis: „Nu vreau să o mai fotografiez. Va muri în câteva minute.”
Inițial, eram cinci sau șase oameni care văzuserăm acea fotografie.
Dar în 24 de ore, a ajuns să fie văzută de un miliard de oameni.
A apărut în toată lumea.
Era o imagine atât de șocantă
că s-a întipărit în conștiința colectivă a poporului american.
Nick a luat Premiul Pulitzer.
Premiul Pulitzer
și premiul Fotografia Anului 1973 la World Press Photo.
Vi-l prezint pe Nick Út.
Un fotograf faimos de la Associated Press.
- Nick Út. - Nick Út.
Una dintre cele mai importante și mai recognoscibile fotografii din lume.
A fost acum 35 de ani.
Au trecut 40 de ani.
A 50-a aniversare a unei imagini emblematice.
Papa Francisc s-a întâlnit cu femeia cunoscută drept Fata cu napalm
și cu fotoreporterul a cărui muncă i-a făcut pe amândoi simboluri ale păcii.
Cum vă împăcați cu ideea că o fotografie de un asemenea tragism v-a făcut celebru?
Baftă!
Dragă Gary, port această povară de 50 de ani
și nu am dezvăluit public secretul.
Eram redactor la secția foto a Associated Press la Saigon în 1972,
când Nick Út a făcut celebra fotografie Fata cu napalm.
Pe scurt, nu Nick a făcut acea fotografie.
De fapt, a făcut-o un colaborator, adică un freelancer.
E o poveste mult mai complicată.
E timpul să spun ce am pe suflet.
OMUL DIN SPATELE FOTOGRAFIEI
Am fost fotograf independent două decenii.
E o viață precară.
Nu ai decât propria ta operă.
Ea e sursa venitului tău și ceea ce lași în urmă.
ARLES, FRANȚA
Unele fotografii sunt mai presus decât toate celelalte.
Surprind ceva special.
Reprezintă o poveste, un anumit moment,
într-un fel în care alte fotografii nu reușesc să o facă.
E greu de explicat, dar când vezi, înțelegi.
În decembrie 2022, am primit un e-mail de la cineva pe nume Carl Robinson.
Port această povară de 50 de ani.
Pe scurt, nu Nick a făcut acea fotografie.
E o acuzație formidabilă.
Și am fost uluit.
Era redactorul secției foto de la AP. Fusese de față.
Ca un coșmar repetitiv.
Și a zis: „Sunt gata să-mi spun povestea.
Să o împărtășesc lumii.
Și aș vrea să mă ajuți.”
Fotografia cu Kim Phúc e probabil
cea mai faimoasă și mai emblematică fotografie de război din lume.
Impune un respect profund,
iar ideea că ar fi putut fi făcută de altcineva decât de Nick Út
era de-a dreptul devastatoare.
M-am gândit că e o acuzație care trebuie neapărat investigată.
Poate că se va dovedi falsă sau nu vom afla niciodată adevărul.
Dar e o întrebare care trebuie lămurită.
ORAȘUL HO ȘI MIN
Trebuia să vorbesc cu Carl.
Erau acuzații grave.
Deși avem prieteni în comun,
nu l-am cunoscut pe Carl.
Trebuia să-l cred? Sau era doar o ranchiună de pe vremuri?
Carl!
- Ce faci? - Mă bucur să te văd.
- Am tot trecutul meu în față aici. - Chiar așa.
Să discutăm despre evenimentele de la Trang Bang, din 8 iunie 1972.
Cum ți-ai început ziua?
De obicei, ajungeam la birou pe la 07:30, citeam telegramele de peste noapte
și primele rapoarte despre subiectele zilei.
La sediul AP nu se știa că se petrecuse ceva la Trang Bang.
Habar nu aveam că se întâmpla ceva lângă Saigon.
Vă întorseserăți cu toții în Saigon.
Ce s-a întâmplat după masa de prânz?
M-am întors de la masă mai târziu decât de obicei, cam pe la 15:00.
Horst Faas și Peter Arnett luau încă prânzul la hotelul Royale.
Jackson developase deja filmul.
Jackson a zis: „Ia uite!”
Era o fotografie cu o fetiță goală
care alerga pe un drum.
Prima noastră reacție a fost: „Nu o putem folosi.
Nu publicăm niciodată cadre frontale cu copii dezbrăcați.”
M-am uitat și prin film.
Am verificat numele, să văd cine ce cadru a tras.
Țineam un sistem dublu de evidență într-un maculator.
Aveam patru role de film,
trase de Nick Út și de alți doi colaboratori.
Cadrul frontal era făcut de un colaborator. I-am verificat numele.
Era și un cadru tras de Nick Út
dintr-un unghi lateral, în care fetița alerga.
Eu am ales această fotografie, fiindcă era mai discretă.
Atunci s-a întors de la prânz Horst Faas.
Horst Faas, fotograful legendar de Associated Press,
era un tip masiv.
Era un profesionist adevărat.
Instalase la sediul Associated Press un laborator de primă mână.
Dar era și un șef foarte exigent.
Nu voiai să-l superi pe Horst. Își ieșea foarte ușor din fire.
Fotografia era chiar acolo, pe birou.
A văzut-o și a zis: „Gata, pe asta o băgăm.”
Nu mai era nimic de discutat. Era decizia lui, el era șeful.
Am început să scriu legenda.
Mă apropiam de final. Erau patru rânduri.
Se punea „STF -” pentru un fotograf angajat.
Iar pentru un colaborator, se punea „STR -”, apoi urma numele.
Și m-am uitat la agendă.
Iar Horst Faas, care stătea în picioare lângă mine, a zis:
„Nick Út. Scrie Nick Út!
„Scrie că e angajat! Scrie Nick Út!” Asta a zis, cuvânt cu cuvânt.
Și aceste cuvinte m-au urmărit toată viața.
De ce nu i-ai zis lui Horst că nu ești de acord?
Sincer, e ceva ce m-a obsedat toată viața.
Îi datoram lui Horst Faas slujba.
Eram căsătorit de trei ani și aveam doi copii.
Asta era slujba mea.
Din asta trăiam.
N-am comentat. Doar am făcut ce mi-a zis.
Și m-am simțit vinovat toată viața din cauza asta,
fiindcă n-am avut curajul să mă opun.
A fost ca o piatră de moară pentru mine.
Sentimentul de vinovăție.
Țin minte că a venit acasă foarte târziu în seara aceea.
Era foarte supărat.
Și vorbea întruna despre această fetiță…
KIM-DUNG ROBINSON SOȚIA LUI CARL
…care era plină de arsuri.
Îmi amintesc că a menționat că Horst voia să-i atribuie lui Nick Út o fotografie.
Dar că nu Nick Út o făcuse, ci altcineva.
Și era foarte supărat.
E tot ce-mi amintesc.
De câte ori mergeam la birou, vietnamezii veneau să vorbească cu mine.
Și ce spuneau?
„Fotografia nu a fost făcută de Nick Út.”
Putem spune că era un secret bine știut în cercurile de fotografi vietnamezi?
Carl, ne-am uitat la poze și îi putem identifica pe cei mai mulți.
Echipa NBC, Nick Út.
Dar mai e cineva care apare în aceste fotografii.
N-am văzut fotografii care să-i fie atribuite…
Știi cine e?
Bănuiesc că ar putea fi cel pe care-l căutăm.
Ipoteza ta este că acesta e colaboratorul
care a fotografiat-o pe Kim Phúc din față.
Da, exact.
Nu era un freelancer cunoscut, din echipa noastră de colaboratori.
Numele nu îmi era familiar, așa că nu l-am reținut.
Au trecut 50 de ani. Voi împlini 80 de ani.
Înainte să mor, vreau neapărat
să-l găsesc pe autorul fotografiei și să-mi cer scuze.
Știu că scuzele nu sunt de ajuns,
dar vreau ca măcar să se afle adevărul.
În acest moment, cel mai bun lucru pe care îl pot face este să-mi cer scuze.
- E singurul lucru pe care-l poți face. - Da.
Fotograful Nick Út e aproape la fel faimos ca fotografia însăși.
Alerga cu brațele întinse.
Am fugit imediat și…
Fratele lui Nick, Huỳnh Thanh Mỹ, fusese actor și fotograf.
A fost ucis în 1965 într-o misiune pentru AP.
Povestea unui băiat de la țară care iese din umbra fratelui său mai mare…
AP e familia mea.
…și câștigă premiul Pulitzer la 21 de ani
e o poveste deja legendară.
Associated Press a promovat această legendă 50 de ani,
inclusiv prin cartea și filmul From Hell to Hollywood.
Am venit la Los Angeles în 1977.
Am ajuns la Hollywood și am zis: „Doamne! Ce diferență între Vietnam și Hollywood!”
Are talentul de a ajunge într-o poziție din care poate face o asemenea fotografie.
Să contești această legendă ar însemna să rescrii istoria.
Dacă autorul fotografiei nu e Nick Út, atunci cine este?
Sediul Associated Press era chiar aici.
Va fi imposibil.
N-o să putem să-l găsim pe tipul ăsta.
Nu avem nicio informație despre identitatea lui.
Nu știm dacă mai trăiește, dacă e încă în Vietnam sau în altă țară.
Am lucrat aici mult mai târziu, nu i-am cunoscut pe oamenii ăștia.
Nu cunoaște pe nimeni care să fi lucrat la AP.
Îi știe doar pe cei de la clubul fotografilor.
RĂZBOI
MUZEUL RĂZBOIULUI
Mă numesc Lê Vân, sunt jurnalistă și locuiesc în Ho Și Min.
La început, povestea m-a făcut curioasă.
Dar nu eram sigură că lucrurile stăteau într-adevăr așa.
Dar dacă era adevărat, voiam să știu
cum a putut fi ascuns adevărul atâția ani.
Când domnul Carl mi-a spus că vrea să-l găsească pe adevăratul autor
și să îi ceară scuze,
mi-a trimis câteva fotografii cu cel despre care bănuia
că e autorul fotografiei.
De atunci, am început să-l caut.
- Bună dimineața! Ce faceți? - Mă bucur să te văd.
Generația mea a încercat mereu să se ridice la nivelul legendar
al fotografilor din Vietnam.
AP a câștigat patru premii Pulitzer cu fotografii făcute în Vietnam.
Călugărul în flăcări de Malcolm Browne,
eseul fotografic al lui Horst Faas din 1964,
Execuția membrului Viet Cong de Eddie Adams
și fotografia unei fete de nouă ani
fugind de un atac cu napalm în Trang Bang.
A fugit din templu în mijlocul drumului.
HỒ THỊ HIỀN - VERIȘOARA LUI KIM PHÚC
Apoi, au fugit cu toții aici, unde suntem noi acum.
Au bombardat prima dată aici, iar apoi au trecut mai departe.
HỒ VǍN BACH - VĂRUL LUI KIM PHÚC 11 ANI ÎN 1972
Acesta a fost primul atac.
Deci acesta e napalmul care a ars copiii?
- Da, napalmul. - Da.
Aici eram eu cu familia lui Kim Phúc.
Aici e Kim Phúc. Tâm.
E toată familia. Și în astea e toată familie.
Tu ești aici?
Și unde mai ești? Aici.
- Și… aici. - Da, eu sunt.
Sora mea, de mână cu fratele meu.
Se auzeau multe țipete.
Am rămas calm
și am dezlipit fragmentele de bombă
care se lipiseră de ei ca orezul ars.
Unde erai când a căzut bomba?
Fugeam.
Iar bomba a căzut în timp ce fugeam.
Eu am fugit cu Unitatea 25. Kim Phúc era cu bunica ei, de asta a fost arsă.
Deci tu ai ieșit cu Kim Phúc?
Am fugit cu toții. Eram de o parte și de alta podului.
Alergam, cădeam, țipam.
Și ați fugit către jurnaliști?
Înțelegeați cine erau jurnaliștii și ce făceau? Știați că sunt jurnaliști?
Nu, nu știam cine făcea pozele.
Acesta e momentul în care au fost făcute ultimele fotografii.
Copiii răniți au fost duși la spital.
Vă amintiți ce s-a întâmplat?
Cum au ajuns copiii la spital?
Mai exact, cum a ajuns Kim Phúc la spital?
- I-am văzut urcând-o într-o mașină. - Cine a urcat-o?
Oamenii din jur. Au pus mâna și au suit-o în mașină.
Cine erau?
Erau mulți.
- Civili sau soldați? - Civili. Au urcat-o într-o mașină.
Pe vremea aia, dacă vedeai un alb care arăta îngrijit,
presupuneai că e american.
Am zis: „Lăsați-i să o ducă la spital și să o salveze!” Și chiar au salvat-o.
Bach, el e bărbatul pe care l-ai văzut ducând-o pe Kim Phúc cu mașina la spital?
Nu.
Era un civil bine îmbrăcat.
Asta e tot ce ne amintim.
Să nu mai răscolim trecutul.
Bine, mulțumesc.
Vi-l prezint pe Nick Út.
Bună seara, doamnelor și domnilor!
Nu avea nicio șansă.
A supraviețuit doar fiindcă Nick a lăsat aparatul și a dus-o la spital.
Am luat-o în brațe și am suit-o în duba agenției.
Copiii din mașină au plâns întruna timp de 35-40 de minute.
Ne-am oprit la spitalul din Củ Chi.
Când le-am arătat legitimația mea, au dus-o imediat înăuntru.
Fotografia a avut un impact profund în istoria țării mele.
„Fata cu napalm” a ajutat mișcarea antirăzboi din Vietnam.
Și asta a fost extrem de important pentru poporul vietnamez,
care venea după o lungă perioadă de război și de suferință.
De aceea, cel care a adus acest moment și această imagine în atenția lumii
e un erou în istoria Vietnamului.
Am văzut tot războiul din Vietnam, din '68 încolo, pe film alb-negru.
Cei din afară nu cred că realizau
ce concurență era între reporterii din Saigon.
Erau peste o mie de jurnaliști acreditați din toată lumea.
Dacă auzeai că se dădea o bătălie importantă,
te trezeai devreme ca să te sui primul
într-un elicopter care mergea acolo.
Erai mulțumit dacă nu dădeai de vreunul de la AP sau de la Reuters.
Jurnaliștii aveau gradul onorific de maior.
Dacă voiai să te sui într-un elicopter și era un căpitan la coadă,
îl trimiteai la plimbare.
Pentru un tânăr jurnalist, era un adevărat tărâm al aventurii.
Trebuie să recunosc că eram mai interesat de aventură
decât de impactul războiului asupra oamenilor.
Dar văzând tot mai multe, realizam că e îngrozitor.
În timpul operațiunii, au fost uciși 53 de inamici.
Au fost reținuți 856 de suspecți.
Era un fel de camaraderie între reporterii care mergeau pe front în timpul zilei,
asistau uneori la câte o luptă
și apoi se întorceau seara.
Părea să existe o separare față de suferința din jur.
Era ceva ireal.
Vedeai cum se trage prin tot orașul,
dar tu stăteai și te uitai
în timp ce beai un gin tonic.
Eram prieten cu Carl. Noi eram altfel decât restul fotografilor.
Când ne angajaseră, locuiam deja acolo.
Aveam amândoi soții vietnameze.
Ieșeam seara în oraș,
beam o bere și stăteam cu vietnamezii.
Și amândoi respectam
bogăția culturii vietnameze
și vulnerabilitatea oamenilor.
Biroul Associated Press a fost o școală extraordinară.
Aveai multe de învățat, ceea am și făcut.
În timpul Ofensivei de Paște, care începuse în martie-aprilie 1972,
fuseseră retrase multe trupe terestre americane.
Ca parte a retragerii, reduceau personalul și agențiile de știri occidentale.
În acel moment, eram redactorul secției foto.
Când a început ofensiva, nu aveam destui oameni,
ceea ce era o problemă.
UPI ne-a luat-o înainte.
Horst Faas s-a întors din Singapore și a preluat secția foto de la mine.
Erau câțiva jurnaliști importanți în Saigon.
Horst Faas era o figură legendară.
Cuvântul lui era lege în biroul AP.
Conta că lucrase cu Peter Arnett și alți câștigători ai Premiului Pulitzer.
Horst era un tip masiv, care avea un accent bavarez minunat.
Bea mult, mânca bine și era un fotograf extraordinar.
Horst făcea orice pentru o fotografie bună.
Angajați erau doar fotografii occidentali și câțiva fotografi vietnamezi,
dar aveam și o armată de freelanceri sau colaboratori ai lui Faas peste tot.
Se bazau mult pe fotografi vietnamezi.
Aceștia mergeau pe teren zile în șir, cu multe filme la ei,
și reveneau după o săptămână.
Fotografii din armata sud-vietnameză care voiau să mai facă un ban în plus,
ne vindeau nouă filmul.
Scriai o chitanță, ei o semnau,
apoi i-o dădeai secretarei, iar ea îi plătea în dolari.
Primeau 20 de dolari.
Carl, dacă te gândești la derularea evenimentelor la sediul AP,
când ți-ai dat seama ce reprezenta această fotografie?
Chiar în dimineața următoare.
Fotografia ajunsese în toată lumea și vedeam cum se reacționa.
Atunci ne-am dat seama că va fi o știre extrem de importantă.
Copiii din poză sunt victimele de azi ale forțelor aeriene sud-vietnameze.
Unu, doi, trei, patru! Războiul ducă-se dracu'!
Unu, doi, trei, patru!
Mă întreb dacă nu e făcătură.
Ar putea fi
pentru că au poza aia cu fetița fără haine.
Au dat lovitura… cu poza aia.
La acea vreme, fotografia nu a avut impact în Vietnam.
Presupunând, deși nu e cazul…
BÙI THẾ GIANG FOST AMBASADOR AL VIETNAMULUI LA ONU
…că știrea despre fata arsă de napalm s-ar fi aflat,
ar fi fost doar în treacăt
și ar fi fost uitată rapid.
Era mai puțin importantă decât știrile
despre un om, zece, o sută sau o mie de oameni uciși într-o singură zi.
Cred că m-a sunat Carl
să mă cheme la sediul AP, ca să-l ajut să găsească pe cineva la spital.
AP ne-a cerut să scriem o continuare,
iar eu a trebuit să plec să o caut pe fata din fotografie.
Nick Út nu a spus: „Stai, vin cu tine.”
Nu a spus nimănui de la agenție unde era.
Am plecat cu Tom Fox și celălalt fotoreporter.
Eram toți trei pe motociclete.
Îmi amintesc clar că am găsit-o pe Kim Phúc,
stând lângă patul ei, cu Carl.
Era bandajată și înconjurată de o plasă.
Și era conștientă.
Eram revoltat
și, totodată, extrem de tulburat de această tragedie
și de mirosul pregnant.
Duhnea a carne arsă,
ceea ce era foarte greu de suportat.
Foarte dificil.
FATA ARSĂ DE NAPALM SE RECUPEREAZĂ LA SPITAL
Prin Tom, l-am intervievat pe tatăl ei și am aflat toată povestea.
PĂRINȚII ERAU LA CĂPĂTÂIUL EI.
Vietnamul și-a pus amprenta asupra noastră. A fost ceva unic.
Carl, de unde ai aflat numele colaboratorului?
În 2010, a fost o reuniune a jurnaliștilor care fuseseră în Vietnam.
Reuniunea Old Hacks a scos la iveală o latură nebănuită a lui Carl.
Soția mea, Kim-Dung, a discutat cu un fotograf de război din Saigon
care îi auzise numele.
Era multă lume la reuniune, aveam multe de povestit.
Nick Út ne-a văzut de la distanță arătând ceva.
Și cineva mi-a zis: „Ai auzit-o noutatea?
Știm cum îl chema pe tip.”
Poți să repeți numele?
- Nghệ. - Nghệ.
E un nume vietnamez foarte rar.
Va fi greu să-l găsesc pe colaborator, fiindcă totul a avut loc acum mult timp.
Cei care ar putea ști ceva despre el fie au murit,
fie s-au mutat în alte țări și nu e clar unde sunt.
Când am postat informația pe Facebook, era foarte vagă.
ÎL CHEAMĂ NGHỆ
UNDE E DOMNUL NGHỆ
Deci nu aveam mari speranțe.
„Gary, mi-a făcut plăcere să vorbim ieri,
dar avocatul meu m-a sfătuit să nu apar în film.
Din păcate, eu refuz și tu insiști, dar nu pot face mai mult decât am făcut.”
E dezamăgitor.
E al doilea jurnalist occidental care acceptă un interviu, dar se retrage.
Deci cine era pe drum în ziua aceea?
În fotografia asta, atribuită de către AP lui Nick Út,
putem identifica echipa de la NBC,
echipa britanică de la ITN,
reporterul de la New York Times,
reporterul de la Chicago Tribune
și câțiva fotografi care credem că sunt ai armatei sau freelanceri.
Pentru cine ni se alătură,
discutăm cu David Burnett, fotoreporter de renume mondial.
David Burnett fusese în Trang Bang atunci
și în biroul AP în acea după-amiază.
Toți cred că eu sunt în dreapta.
- Și nu ești tu? Bun. - Nu sunt eu.
David a spus în mod repetat că nu se îndoiește că Nick a făcut poza.
Vedeam oameni care fugeau din norul de fum
către noi, pe drum.
Nick și un alt jurnalist
au fugit imediat pe drum.
Mie mi-a luat încă 30 de secunde să pregătesc aparatul.
Nicky a făcut poza în acele 30 de secunde.
Dar David, după spusele lui, nu a văzut cine a făcut fotografia.
Eram în birou la secția foto de la AP
când a ieșit tehnicianul cu o poză 13x18.
Horst Faas s-a uitat la ea și a zis: „Ai făcut treabă bună azi, Nick Út. Dă-o!”
Peter Arnett spune mereu: „Eu eram în biroul AP și știu ce s-a întâmplat.”
Dar nu a fost martor la cele întâmplate în laboratorul foto.
Puțini au fost martori la cele întâmplate în laborator.
A submina agenția AP în Vietnam și a-l submina pe Horst Faas e mare lucru.
Și întreaga lor moștenire depinde de acea amintire.
Bine, atunci cum rămâne cu vietnamezii care n-au vorbit cu noi?
Îi avem pe cei de la NBC.
Vð Suu și Tran Van Thân.
- Vð Suu a refuzat? - A refuzat.
L-am sunat într-o zi și am discutat despre asta.
A zis: „Vorbește cu Carl! Spune adevărul.” Doar atât mi-a spus.
- Bine. - N-a spus mai multe.
Povestea nu e despre cum și-a însușit Nick o fotografie.
E ceva ce i s-a întâmplat lui Nick.
N-a fost consultat niciodată, nu? Asta știm de la Carl.
I-a fost dată. E ca o pasă la sacrificiu, știi?
A fost pus în fața unui fapt împlinit. În multe privințe, și el e o victimă.
Și trebuie să-l tratăm cu demnitatea și respectul cuvenite.
DRAGĂ NICK,
ÎȚI SCRIU SĂ TE ÎNTREB DACĂ ÎMI ACORZI UN INTERVIU
- Terri? - Da.
Deci bombardierele aruncă napalmul aici.
Aici vedem jurnaliștii și exploziile.
Aici e Nick Út, cu gențile cu aparate și cu ponchoul.
Și cu casca.
Foarte evident.
El a spus mereu că bunica a ieșit prima,
iar bărbatul ăsta duce al doilea copil.
Asta e imaginea noastră,
iar acesta este cadrul următor.
Asta e o poză făcută de Nick Út.
Dar, în mod interesant,
e făcută dinspre Saigon,
cu fața spre tot acel fum.
Și apoi fotografii s-au întors în direcția cealaltă.
Copiii trecuseră în fugă.
Și apoi vezi pe cine vedem aici?
Îl vedem pe Nick Út,
dar, de fapt, nu e cu grupul de jurnaliști
care o fotografiaseră pe Kim Phúc alergând pe drum și veniseră acum…
- Spre Saigon, dinspre templu. - Da.
Dacă le dăm această secvențiere…
Da.
…experților criminaliști…
Ar trebui să ne poată ajuta să stabilim cine era persoana
aflată în poziția din care s-a făcut fotografia.
- Cu un anumit grad de siguranță. - Da.
Există un mare grup de investigații la Paris, numit Index Investigation.
Ei s-ar putea ocupa.
Chiar dacă nu e concludent,
dacă încerci, înseamnă că joci cinstit, nu?
Nouă luni sau un an mai târziu, când fotografia câștigase
premiile Pulitzer, World Press Foto și Overseas Press Club Award,
n-ar fi fost momentul să ieși și să spui adevărul?
Aș spune că era deja prea târziu.
Am băgat totul sub preș.
- N-am pomenit despre asta. - De ce?
Horst Faas nu era genul de om cu care să te cerți.
Eu nu eram în poziția de a face scandal.
- De ce ai așteptat până a murit Horst? - Nu e corect că am așteptat să moară.
Am vorbit despre asta în privat de-a lungul anilor cu câțiva oameni.
Horst Faas era superiorul meu.
Eu scriam legenda.
„STF -”, apoi urma numele.
La reuniunea Old Hacks.
I-am spus lui Arnett: „Nu știu dacă știai, dar uite ce s-a întâmplat!”
Mi-am descărcat sufletul în fața lui.
Și am aici ceva de la legendarul Peter Arnett,
laureat al premiului Pulitzer, corespondentul AP în războiul din Vietnam
și prieten apropiat al lui Horst.
Spune: „Dragă Carl, sunt șocat de povestea ta.
Trebuie să știi că AP, cu toate resursele sale,
Horst cu toți prietenii lui
și Nick Út însuși cu colegii lui vietnamezi
vor face tot ce pot ca să te discrediteze, pe tine și afirmațiile tale,
și să pună la îndoială tot ce spui.”
E chiar dramatic.
De fapt, e remarcabil din partea lui Arnett.
Și de când e?
5 august 2009.
Și apoi, în 2015,
într-un forum public,
ai primit vești de la Arnett.
„Conducerea AP e la curent
cu afirmațiile false făcute în privat în ultimii ani de către Robinson
și va apăra cu tărie reputația lui Nick, pe baza declarațiilor martorilor
și a fotografiilor din acea perioadă, dacă acesta va decide să le facă publice.”
Peter Arnett pretinde că conducerea AP e la curent cu acuzațiile tale.
- Te-au contactat vreodată? - Nu.
Nu m-au abordat niciodată.
Te-ai gândit să-l contactezi pe Nick și să vorbești direct cu el?
Când Nick s-a retras oficial din AP, i-am trimis un e-mail personal.
I-am zis: „Știi că știu adevărul.
De ce nu te retragi, ca să te bucuri de pensie?”
Dar nu s-a retras.
Conform tradiției vietnameze, trebuia să fie mult mai modest. Mai umil.
Care variantă e mai bună?
Ce e preferabil?
Mitul care vine cu nedreptatea
sau să cauți adevărul din spatele mitului?
Există o întreagă parte a poveștii
care nu e consemnată.
E vorba de persoana care a făcut fotografia
și care, din ziua în care a făcut-o,
a fost exclusă din poveste.
Cum e asta pentru el?
Dar pentru soția și copiii lui?
Iar el merită să i se facă dreptate.
Un prieten a postat chestia aia pe Facebook.
PRIETEN ȘI COLEG CU NGHỆ
În primul rând, i-am recunoscut numele.
Nghệ îmi e prieten apropiat și coleg.
Am citit povestea și am văzut poza.
L-am sunat imediat și i-am spus…
PRIETEN ȘI COLEG CU NGHỆ
…„Nghệ, povestea ta s-a adeverit!”
A spus: „Serios? Mă caută cineva?”
S-a bucurat foarte mult.
„Doamne! Se va afla adevărul foarte curând.”
Nu puteam decât să așteptăm.
Dar la vreo trei sau patru zile
de când postasem anunțul pe Facebook, în timp ce stăteam la o cafenea,
mi-a sunat telefonul.
Nu voi putea uita acel moment.
I-am cerut să repete de două ori.
A zis: „Tocmai m-a sunat dl Nghệ.”
„Mă numesc Nghệ. Pe mine mă căutați.”
Apoi, mi-am scos ochelarii, mi-am lăsat capul în jos și am plâns.
Urma să mai stea doar o lună în Vietnam.
De asta am vrut să merg imediat să mă întâlnesc cu el.
LĚ VÂN FIONA, L-AM GĂSIT PE DL NGHỆ
ACUM MERG SĂ-L ÎNTÂLNESC
FIONA GLUMEȘTI!
POVESTEȘTE-MI! DECI TRĂIEȘTE?
LĚ VÂN DA
FIONA ȘI EL A FĂCUT POZA?
DA
FIONA FOARTE PALPITANT!
VEZI, PUNE DOAR ÎNTREBĂRI! NU DA INFORMAȚII!
TREBUIE SĂ PUTEM CONFIRMA CĂ EL E.
Ne aștepta încă de dimineață,
când aflase că putem veni în vizită.
Nu mâncase nimic, stătea și ne aștepta.
Când am văzut că e un om în carne și oase
aflat în fața mea, un bărbat în vârstă,
e greu de descris
cum m-am simțit.
Care era poza dvs.?
Cea cu fata goală ale cărei haine arseseră.
- Cea care a câștigat premiul Pulitzer? - Da.
Nick Út a venit cu mine în acea misiune. Dar nu el a făcut poza.
El a făcut doar niște poze de la distanță.
Poza aceea era a mea.
Tipul de la AP a acceptat fotografia.
Mi-a dat și mie o copie și restul filmului.
I-am dat restul filmului unui jurnalist din Saigon.
Cui i-ai vândut-o?
Șefului. M-am întors a doua zi și mi-a dat o copie cam de dimensiunea asta.
Mi-a dat și 20 de dolari și a zis: „O iau pe asta.”
Am luat cei 20 de dolari și le-am făcut cinste băieților. Asta e.
De obicei, când o agenție de știri îți cumpăra fotografiile,
ți le atribuia ție când le publica?
Nu. Foarte rar, în anumite ocazii speciale.
În mod normal, mă întorceam de pe teren și le dădeam lor tot filmul.
Făceau ce voiau cu el și eu nu-i întrebam.
După ce l-am văzut pe Nghệ, am simțit o bucurie incredibilă.
M-am trezit într-o dimineață și am văzut noutățile pe WhatsApp.
Avem o înregistrare cu Nghệ.
Într-adevăr, el a făcut fotografia.
E o veste incredibilă.
Am discutat despre cum l-am căutat pe Nghệ cu fiica acestuia.
PERMITE-MI SĂ MĂ PREZINT…
RĂSPUNS PRIN E-MAIL DE LA JANNIE: CHIAR NU ȘTIU DE UNDE SĂ ÎNCEP…
AM TOT RECITIT E-MAILUL DE LA TINE.
NU-MI VINE SĂ CRED CĂ SE ÎNTÂMPLĂ ASTA ȘI ADEVĂRUL POATE FI SPUS!
JANNIE NGUYỄN - FIICA LUI NGHỆ
L-am sunat și i-am zis: „Ce faci, tată?”
A zis: „Știi ceva?
N-o să-ți vină să crezi. Mă caută cineva.
Știau de poza mea.”
A zis: „Am fost cu ei la masă. Mi-au spus.
Vor să spună povestea mea. Știu despre mine.
Îți vine să crezi?”
Apoi, s-a întâmplat ceva ciudat și greu de crezut.
I-am trimis mesaj dlui Nghệ, ca să văd ce face și să ținem legătura,
dar nu am primit răspuns o seară întreagă și dimineața următoare.
A doua zi, am încercat iar să dau de el.
Am sunat toată seara și toată dimineața, dar tot nu mi-a răspuns.
L-am sunat din nou, dar nu mi-a răspuns.
Am tot sunat.
A doua zi după-amiază, am sunat din nou.
A răspuns la telefon prietenul dlui Nghệ
și mi-a spus că făcuse un atac cerebral.
A zis că putea intra în comă și că era în stare gravă.
Foarte gravă.
M-a făcut
să fiu foarte emoționată gândindu-mă că el zace în spital,
zbătându-se între viață și moarte.
Mi-am amintit ceva ce mi-a spus.
„Dacă nu am nicio dovadă, eu sunt un nimeni,
iar celălalt e un erou.”
Tatăl meu
era fiul amantei bunicului meu.
Nu l-au vrut,
așa că l-au dat unei familii care lucra pentru bunicii mei,
care l-a iubit foarte mult.
Tata a plecat din sat și s-a dus la Saigon.
S-a înscris singur la școala de fotografie.
Acolo a cunoscut-o pe mama.
Era coafeză în apropiere.
S-au căsătorit, apoi ne-au făcut pe noi trei.
S-a înrolat în armată, unde însă făcea doar fotografii.
Armata l-a trimis să studieze în SUA
și acolo și-a luat certificatul.
DIPLOMĂ DE ABSOLVIRE A CURSULUI DE FOLOSIRE A UNUI LABORATOR FOTOGRAFIC
M-au făcut locotenent
pentru că aveam acel certificat de la Biroul de operațiuni psihologice.
Am lucrat la știri, în departamentul de film.
Mai exact, când în 1975 ai emigrat în Statele Unite?
Cu o lună înainte de sosirea armatei nord-vietnameze.
Lucrasem pentru ambasada americană.
Au dat prioritate oamenilor care se ocupau de sarcini importante.
Îmi amintesc foarte clar
că tata a spus:
„Trebuie să vă pregătiți. Plecăm.”
Ne-au anunțat că nu plecam în vacanță.
Ci părăseam țara.
Așa am ajuns aici.
CALIFORNIA - LA ȘASE LUNI DUPĂ ATACUL CEREBRAL AL LUI NGHỆ
- Salut! - Salut, Gary!
- Ce faci? - Ce faci?
- Încântat! - Mă bucur să te văd.
Arăți grozav. Cum te simți?
Bine. Mă simt bine. Tu?
- Bine. Mă bucur să te văd în formă. - Și eu mă bucur să te văd.
- Fantastic! - Da.
- Intrăm? - Da, intră!
După tine.
- Arăți minunat. - Mulțumesc mult.
Intră, Gary!
Am putea să ne reamintim de război?
Pe 8 iunie 1972,
îmi poți spune ce ai făcut în acea zi și de ce?
Era un canal, nu știu care dintre ele,
dar m-au chemat să filmez.
Au spus că venise Viet Cong-ul la Trang Bang.
Că sunt într-un templu din Trang Bang.
Nu aveau șofer. Am zis: „Conduc eu.”
Am închiriat o mașină și m-am dus acolo.
Când am ajuns,
am văzut avioane zburând pe deasupra,
ceea ce nu era de bun augur.
Am chemat câțiva băieți și le-am spus:
„O să aveți treabă.”
Credeam că se ascund civili acolo.
Apoi avioanele au aruncat două bombe.
Era drumul principal, pe acolo trebuiau să fugă.
Nu puteau fugi prin altă parte.
Am pregătit totul dinainte.
Am văzut poza în acea clipă și am făcut-o.
Am reușit să surprind acel moment
și știam că e o fotografie memorabilă.
Am un…
Ai folosit acest tip de aparat în ziua aceea?
Da, ca ăsta. Era un Pentax.
Cu un obiectiv de 50 mm.
Normal.
Când ai revăzut poza aceea?
Cam la șase sau șapte luni după ce am vândut-o.
Cineva din AP mi-a spus…
„Poza ta a ajuns în Statele Unite.
A câștigat premii. Vrei să depui o plângere?”
M-am uitat și mi-am zis: „Nu am nicio dovadă.
Să mă duc acasă să verific.”
Și am văzut că soția mea rupsese copia pe care mi-o dăduse acel om
și o aruncase.
Ai crezut atunci că fusese o greșeală
că schimbaseră numele de pe poză?
Sau credeai că a fost intenționat?
Nu, a fost intenționat.
Am știut imediat. Da.
E profesia mea. Știam.
În acea zi, pe teren, Út era singurul angajat al Agenției.
Așa că tipul de la AP i-a atribuit poza lui Út.
L-ai mai văzut de atunci și ai discutat despre asta cu el?
L-am întâlnit, dar nu l-am salutat și nici el nu m-a salutat.
Eram supărat.
Eu am muncit din greu pentru asta, iar el a obținut totul.
A fost apreciat. A câștigat premii.
Meritele i-au fost recunoscute în Vietnam.
Îmi amintesc cum a venit tata acasă în ziua aceea.
S-a așezat și a scos filmul din buzunar.
L-a aruncat aici și apoi a zis: „Am vândut asta azi.”
Și a aruncat poza aceea pe frigider.
După ce a plecat tata,
eu și fratele meu mai mic ne-am dus tiptil și ne-am uitat la poză.
Fratele meu mai mic a întors-o primul și a pus-o la loc.
Și mi-a zis în șoaptă: „Nu spune nimic!”
Eu mi-am zis: „Trebuie să văd.”
Am făcut ca el
și am pus poza la loc imediat.
Ne-am uitat unul la altul.
Eram în stare de șoc.
Fata era de vârsta mea.
Mă întrebam de ce e goală și de ce țipă.
Pe urmă, când făcea curățenie, mama bombănea pentru sine:
„De ce a adus tati o poză ca asta acasă?”
A rupt-o și a aruncat-o imediat la coș.
Nu uitați, mama era o femeie vietnameză tradițională.
După aceea, tata s-a panicat.
Spunea: „Vezi, dacă nu o aruncai tu,
acum aveam cu ce să dovedesc.”
Și a ținut-o așa la nesfârșit,
până când au divorțat.
- Vrei ceva de mâncare, Gary? - Sigur. E fantastic, mulțumesc.
Când te-ai născut, Anthony?
- M-am născut în 1961. Da. - În '61.
Toată copilăria ta a fost în timpul războiului, nu?
- Da, exact. - Da.
Ai petrecut mult timp cu Nghệ când era război? Știu că el lucra.
Da, dar revenea mereu ca să-i spăl mașina.
- Eu îi spăl mereu mașina. - Îi spălai mașina tatălui tău.
Anthony, am discutat despre fotografia făcută de tatăl tău.
Cum te simți când vezi acea fotografie?
De fiecare dată când o văd, zic: „Tata a făcut-o.”
Și cam atât.
Dar pentru el e cu totul altceva.
Mereu are ceva aici.
„De ce nu m-a remarcat nimeni? Eu sunt cel care a făcut poza.”
- Așa gândește. - Scuze!
Te simți bine?
Nu.
Scuze!
E o bătălie pierdută.
Și cred că încearcă să nu se mai gândească și să zică: „Gata!”
Pentru că nu există…
nici ajutor, nici soluții.
Nu pot înțelege sub nicio formă
de ce i-au dat lui Nghệ o copie a fotografiei făcute de el.
- Dovada că el a făcut acea fotografie. - Da.
Să-i dai dovada a ceva ce i-ai luat
e foarte ciudat.
Da.
Pentru mine, în primul rând,
e vorba despre nedreptate, e o nedreptate generală aici.
Nu i-ar fi făcut așa ceva unui fotograf din SUA, unui francez sau unui englez.
Cred că au profitat de tatăl vostru,
așa cum s-a profitat de mulți fotografi
și jurnaliști independenți
din țările non-occidentale
atât înainte de acel moment, cât și după.
Și cred că e ceva ce ar trebuie rezolvat.
Da. Mă tot gândesc la asta.
Mulți știu că el e cel care a făcut poza.
Știu că unchiul meu,
mătușa mea,
prietenii lui care lucrează la CBS și NBC,
toată lumea știe.
De ce nu îndrăznește nimeni să spună ceva?
Care ar fi soluția bună pentru tine acum?
Vreau ca AP să spună povestea adevărată,
povestea tatălui meu.
Cine să trăiască? Bunicul să trăiască
La mulți ani!
Vorbesc cu tata despre asta
de multe ori.
Dacă persoana care a făcut ce a făcut
ar mărturisi,
atunci toată lumea ar afla.
Dar dacă nu o va face,
atunci asta nu se va întâmpla.
E imposibil.
Tata îmbătrânește.
De-ar bate un înger la ușa tatălui meu!
Ca să-i spună: „Acum voi spune adevărul în numele tău.”
Când am vorbit cu Nghệ,
am aflat că nimeni nu l-a contactat.
Nu a vorbit cu nimeni.
Povestea lui nu a fost influențată de cineva din afară.
A dus o viață liniștită și modestă
în California, alături de familia lui, în izolare.
E un om care și-a petrecut toată viața în industria fotografiei și a filmului.
Avea studii de director de imagine.
DL NGHỆ E CAMERAMAN
Așa că, în acea zi,
Nghệ era cel mai talentat și mai bine pregătit fotograf de război
aflat la fața locului.
JANNIE: VEȘTI BUNE. UNCHIUL MEU E DE ACORD CU UN INTERVIU.
APROPO, UNCHIUL MEU THÂN ERA SUNETISTUL DIN ZIUA ACEEA. A FOST DE FAȚĂ!
- Bună, Gary! Ce mai faci? - Mă bucur să te văd.
Ți-l prezint pe unchiul meu.
- Mă bucur să te cunosc, Thân. - Mulțumesc, dle.
Mulțumesc. Mă bucur să te cunosc.
Am fost sunetist la NBC News.
- Așa e. - Mulți ani.
Da. Când te-ai pensionat?
M-am pensionat la 63 de ani.
- Da. - Dar acum am 92 de ani.
- E grozav. - Da, mulțumesc.
Când ați filmat scena asta,
asta e faimoasa fotografie, cine era cu tine pe drum?
- Da, în mijlocul drumului. - Da.
- Și fata venea spre noi. - Da.
Eu eram la mijloc, țineam microfonul.
Și Nguyễn Thành Nghệ era în stânga mea, o fotografia pe fată.
Nick Út era acolo atunci?
- Nu. - Nu. Bine.
Când ați plecat din Trang Bang, v-ați întors la Saigon.
La Saigon.
Și apoi ce ați făcut?
După filmare, i-am spus lui Nguyễn Thành Nghệ
că biroul AP era lângă al meu.
Cel care a cumpărat filmul a fost dl Horst Faas.
Nu știu cum se scrie numele în engleză, dar oamenii îi spuneau Horst Faas.
După developarea filmului, a tăiat cadrul cu fata arsă,
l-a pus deoparte și a zis că îl cumpără.
Mi-a făcut și mie o copie mărită cu fata arsă. Avea 20 x 25 cm.
Când ai aflat că i-au atribuit fotografia lui Nick Út,
ai spus ceva cuiva?
N-am spus nimic pentru că…
nimănui…
nu-i păsa.
- Și în plus, eram angajat. - Da.
Aveam nevoie de bani
pentru familia mea.
Și nu voiam necazuri.
Dar mi-era clar că șeful biroului AP,
șeful meu de birou și directorul meu
erau prieteni apropiați.
Nu puteam deschide gura.
Dacă mă concediau, cum putea trăi familia mea?
Trebuie să-mi țin gura…
- Înțeleg. - De peste 50 de ani.
Conștiința mea nu e împăcată.
De fiecare dată când mă gândesc, nu pot să mănânc sau să dorm bine.
Retrăiesc acel moment de acum 50 de ani.
În acea zi,
adevărul pe care l-am suprimat,
amăgindu-mă,
m-a tulburat profund.
HO ȘI MIN
MUZEUL RĂZBOIULUI
Requiem, o expoziție în onoarea
fotografilor din Vietnam și străinătate care au murit în război,
a fost un act de comemorare.
Horst era forța motrice din spatele acelui proiect.
L-am cunoscut pe Horst. Era o personalitate complexă, paradoxală.
Era dur și ambițios.
Însă capabil de multă compasiune.
Fratele lui Út, Huỳnh Thanh Mỹ,
a fost printre cei uciși în timp ce lucra pentru AP.
Horst îl angajase pe Nick ca familia lor să aibă un venit.
Știi de ce ar fi putut lua Horst decizia
de a pune numele lui Nick Út pe poză?
Horst suferea din cauza morții lui Mỹ și vedea în asta un tribut adus acestuia.
Înțeleg că lui Horst i-a părut rău mereu pentru cele întâmplate.
El îl trimisese în acea misiune.
Era normal ca colaboratorii să primească copii ale imaginilor
pe care AP le cumpăra de la ei?
Da, se obișnuia, când erau copii în plus. În cazul ăsta, am avut chiar mai multe.
Eu nu înțeleg ceva.
Dacă AP a luat fotografia colaboratorului
și a pus numele altcuiva pe ea,
de ce i-au mai dat o copie
a aceleiași fotografii, care era o dovadă?
Horst a făcut toate astea.
E drept, a fost ceva foarte neobișnuit,
mai ales după ce a schimbat numele.
Neobișnuit? Sau poate era sigur că Nghệ nu va spune nimic?
Exact.
Faas era foarte sigur pe el.
Am primit vești de la Võ Suu, în sfârșit.
Ca fratele lui, era cameraman la televiziuni americane.
Au făcut unele filmări emblematice din război.
Võ Suu n-a fost la Trang Bang,
dar cunoștea bine lumea freelancerilor.
Ca reporter militar independent,
mergeai și făceai poze,
apoi le trimiteai la AP.
Cei din armată erau săraci, înțelegi? Mai ales ei.
Le dădeau pozele ca să câștige niște bani.
Faima nu era importantă.
Adică nu s-au dus la AP ca să revendice acea poză
întrucât credeau că, odată plătiți, poza aia aparținea agenției?
Da, asta e politica la AP.
Ar putea exista mai multe poze făcute de alți oameni.
Se mai întâmpla.
Când vine vorba de fotografia lui Nick Út,
e greu de identificat adevăratul autor.
Nick Út trebuie să știe dacă a făcut-o el sau nu.
Am obținut un document intern de la AP.
Horst detaliază cât de greu era
să convingă biroul din New York să pună nume vietnameze pe poze.
Scria: „Numele vietnameze erau ridiculizate de americani.
Fie erau numiți „gălbejiți”,
fie nu erau luați în serios pentru că aveau nume amuzante.
Exista o reticență în a li se recunoaște meritele cuvenite vietnamezilor.”
MESAJ CĂTRE NICK ÚT DRAGĂ NICK, SUNT ÎN SAIGON
ȘI VĂD PE SOCIAL MEDIA CĂ EȘTI ȘI TU AICI.
ȚI-AM SCRIS ACUM CÂTEVA LUNI… MĂ ÎNTREB DACĂ NE-AM PUTEA ÎNTÂLNI.
NE-AM PUTEA VEDEA LA ORA 13:00, LA CAFENEAUA DIN CURTEA HOTELULUI?
O SĂ FIU ACOLO PÂNĂ LA ORA 14:00. CU DRAG, GARY
Bună! Mulțumesc că ai răspuns.
Facem un reportaj despre acuzația
potrivit căreia Nick Út nu e autorul
celebrei fotografii care a câștigat premiul Pulitzer.
Mi-ar plăcea să colaborez cu AP.
Aș vrea să vă implic în această anchetă,
dacă ne dați acces la arhivă, și să vă împărtășesc informații.
Da.
Dar vreau ca AP să afle, dacă îmi permiteți,
și faptul că foști angajați, nu avertizorul, evident,
s-au folosit de numele agenției pentru a suprima informația
și au spus că cei de la conducere
cunosc acuzațiile și îl vor discredita pe avertizor.
Da.
Mulțumesc și numai bine! Mulțumesc.
Încerca doar să afle un pic din ce știm și e destul de deschisă.
A zis: „Trebuie să revin, să le raportez și ținem legătura.”
Dar nu era nimic defensiv. Au fost foarte deschiși.
Da, așteptăm și vom vedea.
De când ți-a zis despre povestea asta,
Carl a scris o carte unde n-a pomenit-o deloc.
Da. Răspunsul meu a fost foarte clar.
„Carl, trebuie să spui povestea.
Trebuie să spui adevărul.”
A fost sincer cu tine? A spus că nu mai are putere?
- Uite… - Ce ți-a spus?
Mai întâi, a spus că nu va fi crezut.
Horst Faas a murit. A zis: „E prea ușor.
Toți mă vor întreba de ce am așteptat. Vor zice că sunt un oportunist.”
A enumerat toate motivele, dar eu nu cred că vreunul dintre ele e suficient.
Eu nu cred că ar fi.
Am tot insistat să o facă.
Îmi trimitea versiuni ale poveștii reale,
zicând că vrea să le văd.
Ziceam: „Asta e ceea ce trebuie să spui.”
Apoi am primit cartea
și povestea nu era acolo.
I-am zis: „Iar n-ai fost sincer. Tot n-ai spus adevărul.”
Așa că mi-a trimis acest e-mail pe 20 ianuarie 2018.
„Dragă Tom! Ce naiba, omule?
Ar fi fost mai bine
dacă erai de acord cu reviziile făcute la chestia cu Nick Út.
Sunt bântuit de toată povestea asta.
O urăsc.
De câte ori să continui
până la un punct culminant foarte public,
care să apară timp de o zi în The New York Times
și să-i enerveze pe aproape toți foștii mei colegi?
Pe majoritatea, recunosc, îi detestam și mă simțeam ca un outsider,
eu fiind doar un tip angajat fiindcă era prin zonă
și fiind un mărunt redactor de la foto.
Mi-aș căuta-o cu lumânarea, nu?”
Scrie un Carl chinuit,
care are înăuntrul lui un demon de care vrea să se elibereze și nu poate
și e supărat pe mine că nu am renunțat.
Și am tot încercat,
dar îmi e prieten.
Carl nu are nimic de câștigat spunând povestea asta.
Ba chiar are numai de pierdut.
De fapt…
tocmai asta îl face de încredere
ca sursă.
Eu nu-mi imaginez că cineva ar inventa o poveste
care să-l bântuie apoi tot restul vieții.
Încearcă să scape de asta luptându-se cu adevărul.
E o întunecime puternică, învăluitoare.
Am primit oribila veste că Nghệ a făcut un atac cerebral.
Nu știam ce să facem.
Voiam doar să-l cunosc și să-i spun că îmi pare rău.
Trebuia să fac asta.
Salut, Nghệ!
- Salut! - Ce faci?
Îmi pare rău că ți s-a înlocuit numele.
Și vreau să-mi cer scuze.
Tu ești dovada mea,
iar eu sunt dovada ta.
A fost de ajuns o clipă pentru a ne transforma pe toți în victime.
Mulțumesc că mi-ai fost alături în tot acest timp.
E o poveste tare tristă.
Chiar și cele mai mici acțiuni pot avea consecințe uriașe.
NICK ÚT - FOTOGRAF AP COLABORATORUL
Putem să recapitulăm
versiunea lui Nick?
Uite ce spune el!
Spune că, în dimineața aceea, a mers într-o dubă a AP cu un șofer.
Eu și încă un bărbat, David Burnett de la Time Magazine.
Și un vietnamez, Hoàng Vǎn Doanh,
un reporter freelancer care lucra pentru AP și UPI.
Și mai era un bărbat, Nghệ, care era șofer la NBC.
Nu era jurnalist.
Conducea o mașină cu jurnaliști.
A condus mașina în care era un amic cameraman care a filmat bombardamentul.
Nimeni nu contestă faptul că a fost acolo.
Nimeni nu contestă faptul că a fotografiat în ziua aia.
Kim Phúc a spus mereu că era în stare de șoc și nu ține minte nimic.
Din păcate, nu-mi amintesc fața fotografului care mi-a făcut poza.
Prima era o bătrână
de peste 70 de ani, care fugea.
Apoi au apărut în fugă copiii.
Nimeni nu contestă că a fotografiat bunica cu copilul.
Bunica și copilul care murea.
Declară fără echivoc
că a făcut faimoasa fotografie după ce a fotografiat-o pe bunică?
- Da. - Deci așa descrie el evenimentele.
- Așa le descrie. - Bine.
Făcusem o poză. Am privit iar prin vizor și am văzut brusc o fată.
Alerga cu brațele întinse și m-am întrebat
de ce nu are haine pe ea.
A trebuit să fug lângă ea și să fac poza.
Conform versiunii lui Nick,
a fotografiat cu aparatul Leica.
A folosit un obiectiv de 35 mm. Asta avea.
Apoi a pus apă pe ea.
- Toată lumea a plecat. - Da.
Și el i-a dus pe Kim și pe fratele ei la spitalul din Củ Chi,
care e cel mai apropiat spital, cu duba agenției.
A spus-o în mod repetat.
Atunci a venit unchiul lui Kim Phúc
și m-a întrebat dacă pot să duc copiii la spital.
Aveam o dubă. Am deschis ușa.
Am cărat-o pe Kim Phúc și am pus-o pe podeaua mașinii.
Avea spatele ars și nu se putea lăsa pe spate.
Apoi au sărit înăuntru trei copii.
Totuși, într-un documentar din 1984,
mama lui Kim Phúc a spus povestea altfel.
Era arsă tare rău. Nu știam cum s-o salvăm.
Un unchi a fugit cu ea în spate.
A dus-o la Bắc Hà, în Củ Chi.
De acolo, a dus-o un avion la spitalul de copii.
- Da. - Da.
Apoi Nick pretinde că s-a dus la AP
și a developat filmul cu Jackson, în laborator.
Da. Carl spune că Nick nu era acolo când a sosit el,
ci a venit mai târziu, în haine civile.
- Horst a zis: „Bravo, Nick!” - „Ai făcut treabă bună.” Da
„Ai făcut o treabă bună.” Asta spune David Burnett.
- Mă bucur să vă cunosc, în sfârșit. - Și eu.
- Bună! - Bună, Fiona! Ce faci?
- Încântat. - Salut, Gary!
- Încântat.
O să vă descriu procesul și metoda pe care am folosit-o
pentru a analiza materialele pe care ni le-ați dat.
Din întreaga încrengătură de legături și indicii,
reiese o imagine de ansamblu coerentă.
Am început prin a examina fotografiile și filmările oferite,
făcute de reporteri în Trang Bang în ziua aceea.
O imagine din satelit din noiembrie 1972 ne-a permis să înțelegem planul zonei
și să potrivim ceea ce vedeam în poze cu imaginea luată din satelit,
ca să arătăm unde a fost făcută fiecare fotografie.
DRUMUL PRINCIPAL
PUNCTUL DE CONTROL
Secvența pe care insistăm
începe cu aruncarea și explozia bombelor cu napalm
în jurul templului Cao Dai din Trang Bang.
Acest moment e surprins în filmări de o echipă de știri britanică de la ITN.
TEMPLUL CAO DAI
O fotografie făcută curând după aceea
ne arată un grup de reporteri lângă un punct de control și un pod,
în acest loc pe imaginea din satelit.
PUNCT DE CONTROL
Sunt cu fața spre templu, care se află cam la 500 de metri de ei.
Asta e prima poză unde o vedem pe Kim Phúc, printre alți copii.
Apar de pe un câmp pe drumul principal,
însoțiți de soldați.
În spatele lor, vedem o potecă de pământ perpendiculară pe drumul principal,
care se potrivește cu acest loc din imaginea din satelit.
Următoarea fotografie disponibilă e cunoscută drept Fata cu napalm.
Kim Phúc și ceilalți copii merg pe drumul principal.
Se îndepărtează de templu și de locul exploziei.
Prin multiple puncte de referință vizuale,
am stabilit poziția aproximativă a fotografului aflat pe drum,
conform modelului nostru 3D.
Negativul original al fotografiei confirmă că următoarea fotografie
a fost făcută de același fotograf care a făcut și Fata cu napalm.
Următoarea imagine cu copiii este dintr-un clip de știri de la ITN.
Aceștia merg pe drum și sunt filmați când trec pe lângă echipa de știri.
Cameramanul o urmărește pe Kim Phúc.
În acest cadru din clipul de la ITN,
îi vedem din spate pe Kim Phúc și pe încă un copil.
Sunt doi oameni în fața lor.
Cel din dreapta captează cadru invers
care arată grupul de copii în fața unor reporteri.
Printre ei, putem distinge trei cameramani și doi sunetiști,
iar în dreapta, un singur fotograf cu un aparat,
care noi credem că e colaboratorul.
Reporterii sunt la mică distanță de locul unde, cu câteva secunde mai devreme,
fusese fotografiată fata cu napalm.
În imaginea din filmarea de la ITN,
putem distinge o altă siluetă pe fundal,
care se apropie din spate
și pare să poarte echipament.
După o tăietură, imaginile de la ITN arată
un prim-plan cu Kim Phúc care primea apă de la jurnaliști.
Silueta îndepărtată, cu echipamentul, s-a apropiat.
Poartă cască și pare să aibă un aparat foto în mână.
Exact acest moment a fost surprins
de către fotograful care se apropia din depărtare.
Această fotografie îi e atribuită de AP lui Nick Út.
Încă o fotografie surprinde scena la scurt timp după aceea,
când Kim Phúc încă mai e în fața cameramanilor de la ITN.
În stânga cadrului, vedem o siluetă care se uită spre ei.
Vedem că poartă cască cu etichetă textilă, tricou cu mânecă scurtă
și o jachetă atârnată pe dreapta.
Detaliile arată că e fotograful care venea din depărtare în filmarea de la ITN.
În următoarea imagine disponibilă, vedem că silueta face o fotografie.
Probabil e fotografia aceasta cu Kim Phúc,
atribuită tot lui Nick Út de către AP.
În sfârșit, într-un cadru invers din aceeași scenă,
îl putem identifica în mod cert pe Nick Út
drept fotograful cu cască și echipament
văzut prima dată în depărtare în filmarea ITN.
Revăzând aceste materiale, putem stabili
că, la câteva secunde după ce s-a făcut fotografia Fata cu napalm,
Nick Út apare la o distanță considerabilă de copiii care alergau,
mergând spre ei din direcția opusă.
Prin urmare, putem concluziona că e foarte improbabil
ca Nick Út să fi făcut fotografia Fata cu napalm.
Nu are noimă ca la doar câteva secunde după ce a fost făcută poza,
să fi fost atât de departe și să se întoarcă,
dacă el ar fi fost cel care tocmai făcuse poza.
Avem, totuși, doi oameni care susțin că ei au făcut fotografia.
- Da. - Doar doi.
Unul e Nick Út,
iar celălalt e Nghệ, colaboratorul.
Și ceea ce îmi spuneți
este că Nick Út nu era la locul potrivit pentru a fi făcut fotografia.
Deci singurul aflat la locul potrivit pentru a fi făcut fotografia
dintre cei care susțin că au făcut-o ar fi colaboratorul.
- Corect. - Da.
În modelul nostru cu aparate virtuale,
Fata cu napalm e făcută, cel mai probabil, cu un aparat de 50 mm.
Cel puțin așa arată modelul nostru.
Da.
Iar colaboratorul folosea un obiectiv de 50 mm pe un Pentax.
E remarcabil.
- Mulțumim. - Mulțumim.
Referitor la fotografia cu bunica și copilul,
observăm că fumul de pe fundal
e mult mai puțin dens
decât în seria de fotografii cu Kim Phúc mergând pe stradă.
Asta sugerează că fotografia cu bunica
a fost făcută la câteva minute după Fata cu napalm.
Mai există un indiciu în imaginile ITN în care camera o urmărește pe bunică.
În mulțimea de la punctul de control, vedem silueta unei fete goale,
cel mai probabil Kim Phúc,
și alți câțiva copii pe dreapta,
ceea ce arată că ajunseseră înaintea bunicii.
La câteva secunde după ce s-a făcut Fata cu napalm,
Nick Út apare la o distanță considerabilă de copiii care alergau.
Acesta e Nick Út.
- Deci… - Deci e prea în spate.
Privește direcția din care vine!
Deci e foarte departe.
În fotografie, poziționarea e totul. Nu poți face poza dacă nu ești acolo.
Iar el nu e acolo. Știm asta fiindcă vedem că e prea departe ca să fi putut fi acolo.
Știm unde sunt pozele lui Nick Út.
Știm unde sunt pozele tipului de la UPI. Dar cum rămâne cu tipul ăsta?
Nu? Nimeni nu are pozele lui.
E incredibil!
Unii oameni încă vor mai susține că Nick a făcut fotografia.
Dar, ca să crezi asta,
trebuie să nu crezi nimic din ce a spus Carl,
să nu-l crezi pe colaborator,
să nu-i crezi pe copiii lui.
Să te miri că Horst sau altcineva de la AP i-a dat o copie ca să o pună pe frigider.
Trebuie să nu crezi ceea ce-ți arată fotografiile și filmarea.
Trebuie să nu crezi nimic și pe nimeni altcineva decât pe Nick.
Sau pe Arnett, care crede că Nick a făcut poza
fiindcă i-a spus Horst că Nick a făcut poza.
Toate probele, de fapt, vin din gura lui Horst.
Ca fost director de fotografie la AP,
poți să înțelegi foarte bine despre ce e vorba aici.
Dacă ducem totul la AP, ce implicații apar pentru imaginea asta și pentru AP?
Nimeni nu se îndoiește de veridicitatea imaginii.
- Da. - Nu?
Veridicitatea și puterea imaginii rămân aceleași.
Proprietatea AP asupra imaginii și a distribuției ei rămâne aceeași.
Dar deranjul va fi mare.
Mulți vor ieși prost din povestea asta.
Cei care au susținut varianta asta până în pânzele albe.
Da.
Cumva, vietnamezii recuperează discursul
despre ceva întâmplat în țara lor,
în loc să le fie impus de alții vreun discurs despre atribuirea imaginii.
Nu e ușor să lămurești o poveste
care a stăruit atâta timp în conștiința colectivă a oamenilor.
Cum va putea Nick Út să admită că e o greșeală și că n-a făcut el poza?
Trece timpul, povestea devine cunoscută și e tot mai greu să o faci.
Ori o faci imediat, ori nu o faci niciodată, nu?
Pentru Nghệ,
e vorba despre dreptate.
Despre dreptate.
E ceva important.
Marele semn de întrebare rămâne AP,
dar mi se pare foarte greu de crezut
că nu se vor implica atunci când li se prezintă aceste dovezi.
LONDRA
AP A FOST DE ACORD SĂ NE ÎNTÂLNIM PENTRU A DISCUTA CELE AFLATE.
E neoficial, deci nu pot să dezvălui prea multe,
dar cred că noi am făcut ce trebuia
discutând cu AP.
Rămâne de văzut dacă și AP va face ce trebuie.
LA 6 MAI 2025, AP A PUBLICAT PE SITE
PROPRIA ANCHETĂ REFERITOARE LA AUTORUL FOTOGRAFIEI.
Timp de 52 de ani, s-a crezut că Nick Út e fotograful
care a făcut fotografia Fata cu napalm.
Dar o descoperire recentă pune la îndoială cea mai mare realizare a carierei sale.
Această fotografie emblematică e subiectul unei controverse.
Dar chiar e fotografia făcută de el?
Povestea unei posibile uzurpări de 50 de ani.
În raportul lor, AP afirmă:
„o atribuire contestată ar fi eliminată doar dacă există dovezi clare
că persoana care a revendicat fotografia nu e cea care a făcut-o.”
Ei au concluzionat că autorul
„nu poate fi dovedit definitiv din cauza trecerii timpului,
a morții multora dintre personajele-cheie
și a limitelor tehnologiei.
Deci atribuirea fotografiei va rămâne neschimbată.”
ÎN RAPORT APAR MOTIVELE PENTRU CARE AP SUSȚINE
CĂ NICK ÚT ESTE FOTOGRAFUL, INCLUSIV UNELE MĂRTURII.
PETER ARNETT ȘI DAVID BURNETT, CARE AU REFUZAT INTERVIUL,
AFIRMĂ CĂ ÚT E AUTORUL.
AP PUNE LA ÎNDOIALĂ ȘI INTEGRITATEA LUI CARL ROBINSON.
ANALIZA SCENEI FĂCUTĂ ÎN FILM PARE A FOLOSI O VIZUALIZARE 3D ERONATĂ
ANCHETA AP MAI CONCLUZIONEAZĂ:
„E IMPROBABIL CA FOTOGRAFIA SĂ FIE FĂCUTĂ CU UN APARAT LEICA.”
Da, ăsta e aparatul. Era un Pentax, da.
RAPORTUL MAI ADAUGĂ: „E PROBABIL CĂ A FOST FĂCUTĂ CU UN APARAT PENTAX.
AP ACCEPTĂ CĂ E POSIBIL CA NICK ÚT SĂ NU FI FĂCUT FOTOGRAFIA.”
Folosind cele dezvăluite în raportul AP, ne putem rafina concluziile.
Mai întâi, am analizat această fotografie făcută de David Burnett.
Nick Út apare în prim-plan,
în timp ce Kim Phúc e încă pe câmp, lângă drumul principal.
Lentila lungă comprimă perspectiva,
făcându-i să pară mai apropiați decât sunt.
Lângă Út se poate vedea un gard de sârmă ghimpată,
ceea ce arată că el e încă la punctul de control.
La 170 de metri de locul unde se va face fotografia Fata cu napalm în curând.
În acest moment,
Kim Phúc e la doar 60 de metri de acel loc.
Fotografia lui Burnett arată că, pentru ca Út să fi făcut fotografia,
ar fi trebuit să fugă de trei ori distanța parcursă de Kim Phúc în același interval.
Am examinat apoi o filmare de trei secunde de la NBC,
făcută imediat după Fata cu napalm.
O analiză atentă a urmelor de apă vizibile pe drum în diferite imagini
ne permite să stabilim mișcarea lui Kim Phúc.
Din poziția ei în fotografia Fata cu napalm,
a avansat aproximativ 40 de metri pe drum
până când apare, filmată din spate, în acest cadru al înregistrării.
Pe baza vitezei ei estimate,
au trecut cam 15 secunde de la faimoasa fotografie.
Reconstituirea 3D a acestui cadru îl pune pe Nick Út,
în acea clipă, la aproximativ 50 de metri de cameramanii de la ITN.
Cu alte cuvinte, cam la 15 secunde după ce a fost făcută fotografia,
Út e vizibil la aproximativ 75 de metri
de locul unde a fost făcută Fata cu napalm
și încă merge pe drum, venind din direcția opusă.
Ca Nick Út să fi făcut fotografia,
ar fi trebuit să sprinteze 170 de metri din poziția sa de la punctul de control,
apoi să sprinteze înapoi 75 de metri,
să se întoarcă și să reapară câteva clipe mai târziu,
întorcându-se calm spre acel loc.
Acesta pare a fi un scenariu extrem de implauzibil.
WORLD PRESS PHOTO,
CARE ACORDĂ CEL MAI IMPORTANT PREMIU INTERNAȚIONAL DE FOTOGRAFIE,
A FĂCUT O ANCHETĂ PROPRIE.
FOTOGRAFIA ANULUI - 1973
Noi cercetări arată că Nick Út nu a făcut această fotografie emblematică.
Ulterior, World Press Foto a făcut o analiză profundă și propria anchetă.
Aș vrea să o invit pe scenă pe directoarea Fundației World Press Foto,
Joumana El Zein Khoury.
Vă rog să o aplaudați.
În conformitate cu valorile noastre și cu procedurile noastre de jurizare,
nu putem, cu toate îndoielile existente,
să continuăm să spunem că fotografia îi este atribuită lui Nick Út.
Așadar, am suspendat atribuirea dreptului de autor lui Nick Út.
Credem că autorul e foarte important. Credem că adevărul e foarte important.
Credem că exactitatea e foarte importantă.
Credem că publicul nostru, comunitatea noastră merită acest lucru,
mai ales în lumea de azi…
E PRIMA DATĂ, ÎN ISTORIA DE 70 DE ANI A ORGANIZAȚIEI,
CÂND A SUSPENDAT ATRIBUIREA CALITĂȚII DE AUTOR AL UNEI FOTOGRAFII.
Ceea ce acceptăm drept versiune oficială
e influențat adesea de putere, nu de perspectivă.
Și cele mai încetățenite narațiuni merită să fie reexaminate.
Mulți fotografi și reporteri vietnamezi au lucrat în anonimat
în timpul războiului din Vietnam.
Nu fiindcă așa au ales,
ci fiindcă munca lor a fost atribuită altora.
Au acceptat pentru că nu au avut de ales.
Erau outsideri în propria lor țară și știau că nu îi va asculta nimeni.
Mama a murit acum nouă ani.
Acum câteva săptămâni, mă gândeam la ea
și m-am hotărât să iau la mână geanta roșie din dulapul mamei.
Și ultimul lucru pe care l-am văzut…
a fost o pagină dintr-un ziar vechi,
tăiată și împăturită cu grijă.
O fotografie emblematică pe care mama o aruncase acum mulți ani.
Dar a păstrat poza din ziar
și a ținut-o în secret,
fără să sufle o vorbă.
Tăcerea nu e adevăr și a devenit, cu trecerea anilor, asurzitoare.
Asaltată de timp, memoria e imperfectă.
Dar contează cine a apăsat pe buton.
Nu e vorba doar despre un om, ci despre cine e ținut minte
și cine e dat uitării.
Când adevărul e ignorat, societatea devine coruptă.
Adevărul e adevăr.
Nu poate fi întors pe dos sau făcut fărâme.
Dacă e așa, nu ar mai fi adevăr și ne-am pierde reperele morale.
După 50 de ani, sper că oamenii nu mai văd copiii vietnamezi prin fotografia aceea,
ci prin imagini mai vii, mai vesele.
Sper că adevărul va fi restabilit
și Nick Út însuși va simți un sentiment de ușurare și pace.
NICK ÚT A REFUZAT MAI MULTE CERERI DE INTERVIU.
EL NEAGĂ TOATE ACUZAȚIILE.
INSISTĂ CĂ EL A FĂCUT FOTOGRAFIA ȘI A DUS-O PE PHAN THI KIM PHÚC LA SPITAL.
EL A SPUS AGENȚIEI AP CĂ AVEA MEREU LA EL APARATUL PENTAX AL FRATELUI SĂU,
ORIUNDE SE DUCEA.
AVOCATUL LUI ZICE CĂ ÚT A POZAT BUNICA DUPĂ KIM PHÚC.
„L-AU DERUTAT EVENIMENTELE HAOTICE DIN ZIUA ACEEA.”
DUPĂ ÚT, MARTORII SUSȚIN CĂ EL E AUTORUL ȘI ÎI CONFIRMĂ ACȚIUNILE.
DUPĂ AVOCATUL SĂU, AP „CONFIRMĂ CĂ FOTOGRAFIA ÎI APARȚINE”
„ȘTIA CĂ ARE DREPTATE DIN CLIPA ÎN CARE A FĂCUT FOTOGRAFIA”
PHAN THI KIM PHÚC SPUNE CĂ „NU REȚINE NIMIC DIN ACELE MINUTE.”
CĂ MARTORII OCULARI, INCLUSIV UNCHIUL SĂU, I-AU SPUS CĂ NICK ÚT A FĂCUT POZA
ȘI A DUS-O LA SPITAL, CEEA CE CONTINUĂ SĂ CREADĂ.
EA CONTINUĂ SĂ FIE AMBASADOR UNESCO PENTRU PACE ȘI VICTIMELE RĂZBOAIELOR.
Fotografia cu fetița de nouă ani numită Phan Thi Kim Phúc
și alți patru copii care aleargă spre un fotograf,
arzând și țipând, în iunie 1972,
care a devenit una dintre cele mai importante fotografii,
a fost făcută, cred, de un bărbat pe nume Nguyễn Thành Nghệ.
CĂTRE: REDACTOR@ TRIMITE
Eu știu adevărul de peste 50 de ani.
Eu am făcut fotografia.
Acum am și eu o voce.
FOTOGRAFILOR VIETNAMEZI AI RĂZBOIULUI DIN VIETNAM
ȘI COLABORATORILOR CURAJOȘI DIN RĂZBOAIELE DE AZI
LI SE DEDICĂ ACEST FILM.
OMUL DIN SPATELE FOTOGRAFIEI