Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
När man fotograferar med film…
…finns det alltid en viss mystik.
Men man vet vad man inte har fotograferat.
8 JUNI 1972
PLATS: TRANG BANG
50 KM NORDVÄST OM SAIGON
SYDVIETNAMESISKA A-1 SKYRAIDER-PLAN FÅR I UPPDRAG ATT ATTACKERA FIENDEN
Efter två bombräder blev det uppenbart att attackflygplanen hade valt fel mål
och bombade sina egna positioner.
På avstånd såg vi sydvietnamesiska soldater desperat söka skydd.
De gestikulerade till en grupp civila att de skulle komma.
Det var då planet gjorde sin tredje räd.
Det fällde fyra napalmbomber på de civila och soldaterna.
Efter ett tag gick några av oss från pressen
försiktigt längs vägen in i röken.
Det vi såg var fruktansvärt.
Jag såg en kvinna springa främst.
NICK ÚT FOTOGRAF AP
Sen en kvinna som bar på ett barn.
Hon ropade: "Hjälp mig! Mitt barnbarn."
Hon stannade vid oss från media
och pojken dog en sekund efter att jag tog min bild.
En av de första vi såg var en flicka, cirka nio, som sprang längs vägen.
Hon hade inga kläder på sig. Hon slet nog av dem när de fattade eld.
När jag tittade in i kameran såg jag flickan springa med armarna så här.
Jag tog en bild av henne.
När hon passerade mig såg jag att hennes hud hade lossnat,
för hon var så svårt bränd.
Jag sa: "Jag vill inte ta fler bilder. Jag tror att hon dör snart."
Det här var en bild som fem eller sex av oss tittade på tillsammans,
och 24 timmar senare hade nog en miljard människor sett fotot.
Det spreds i hela världen.
Fotot var så chockerande
att det etsade sig fast i amerikanernas kollektiva medvetande.
För Nick innebar det Pulitzerpriset.
…och 1973 års World Press Photo of the Year.
Gott folk, Nick Út.
En berömd AP-fotograf.
- Nick Út. - Nick Út.
Ett av historiens mest inflytelserika och välkända foton.
Det var för 35 år sen.
Fyrtio år har gått.
50-årsjubileet för en ikonisk bild.
Påve Franciskus träffade den så kallade "napalmflickan"
och fotojournalisten vars verk förvandlade dem båda till symboler för fred.
Hur förenar man nåt så tragiskt med nåt som har gett berömmelse?
Lycka till.
Käre Gary, jag har tyngts av detta de senaste 50 åren
och aldrig gått ut med det.
Jag var bildredaktör åt AP i Saigon 1972,
när Nick Út tog det berömda "napalmflickan"-fotot.
Enkelt uttryckt var det inte Nick som tog den berömda bilden.
Det var faktiskt en frilansfotograf.
Det finns mycket mer att berätta. Det är dags att lätta mitt samvete.
FOTOGRAFEN: VEM TOG VIETNAMKRIGETS MEST KÄNDA BILD?
Jag var frilansfotograf i två decennier.
Det är en skör tillvaro.
Allt man har är upphovsrätten till sina verk.
Den är ens inkomst och ens arv.
ARLES, FRANKRIKE
Några foton överglänser alla andra.
De fångar nåt.
De skildrar en historia, ett ögonblick,
på ett sätt andra fotografier helt enkelt inte kan.
Det är svårt att förklara, men man vet det när man ser det.
En dag i december 2022
fick jag ett mejl från nån vid namn Carl Robinson.
Jag har tyngts av detta de senaste 50 åren.
Enkelt uttryckt var det inte Nick som tog den berömda bilden.
Det är en sjujäkla anklagelse.
Jag blev förbluffad.
Han var bildredaktör på AP. Han var där i rummet.
…som en återkommande mardröm.
Han skrev: "Jag är redo att berätta min historia.
Jag är redo att dela den med världen, och jag vill att du hjälper mig."
Fotot på Kim Phúc
är kanske det mest ikoniska och berömda krigsfotot nånsin.
Det är så att säga helig mark,
och tanken på att det kan ha tagits av nån annan än Nick Út
var förkrossande, faktiskt.
Så jag tänkte att det är en anklagelse som definitivt måste utredas.
Det kan visa sig vara fel. Vi får kanske aldrig veta.
Men det är definitivt en fråga som kräver svar.
HO CHI MINH-STADEN
Jag behövde prata med Carl. Det var allvarliga anklagelser.
Fast vi har gemensamma vänner, så kände jag egentligen inte Carl.
Skulle jag tro honom? Eller handlar det om gammalt groll?
Carl.
- Hur mår du? - Kul att se dig.
Jag ser hela mitt förflutna framför mig här.
Verkligen.
Carl, låt oss gå rakt på sak och prata om Trang Bang den 8 juni 1972.
Hur började din dag?
Jag kom oftast till jobbet vid 07.30 på morgonen
och granskade nattens telegram och rapporter på vad som behövde bevakas.
På AP-kontoret hade vi inte hört att nåt hade hänt i Trang Bang.
Vi visste inte ens att nåt pågick i närheten.
Ni var alla i Saigon. Vad hände när du kom tillbaka från lunchen den dagen?
Jag kom tillbaka lite senare än vanligt, vid tretiden.
Horst Faas och Peter Arnett åt fortfarande lunch på The Royale Hotel,
och Jackson hade redan framkallat filmen.
Jackson sa: "Titta på det här."
Det var fotot på den nakna flickan som sprang längs vägen.
Vår första reaktion var: "Vi kan inte använda det."
Vi visar aldrig barn nakna framifrån.
Jag gick också igenom filmen.
Jag kollade vem som hade tagit vad.
Vi förde anteckningar i en skrivbok.
Vi hade fyra filmrullar. Vi hade Nick Úts film
och två frilansfotografers filmer.
Bilden framifrån togs av en frilans. Jag kollade hans namn.
Det fanns en bild av Nick Út
som visade flickan springa förbi från sidan,
och den var mitt val, för den var diskret.
Då kom Horst Faas tillbaka från lunchen.
Horst Faas, den legendariske AP-fotografen.
Han var en riktig bjässe till karl.
Han var ett proffs.
Labbet som han hade inrättat på Associated Press-kontoret
var i världsklass.
Men han var en krävande chef också.
Man ville inte reta upp Horst. Han hade humör.
Bilden låg där på skrivbordet.
Han såg den och sa: "Den tar vi."
Det var ingen tvekan om saken. Det var hans beslut. Och han var chef.
Sen började jag skriva bildtexten.
Jag var nästan klar. Det var fyra rader.
Man skrev "STF" och snedstreck före en anställd fotografs namn.
Före en frilansfotografs namn skrev man "STR" och snedstreck.
Jag kastade ett öga i anteckningsboken.
Och Horst Faas, som stod bredvid mig, sa:
"Nick Út. Skriv Nick Út.
Skriv att det är en anställd fotograf. Skriv Nick Út." Det sa han.
Och de orden har jag burit med mig under resten av mitt liv.
Men varför vände du dig inte till Horst och sa nej?
Jag har tampats med det ända sen dess.
Jag hade jobbet tack vare Horst Faas.
Jag hade varit gift i tre år och vi hade två barn.
Det var mitt jobb. Det var mitt levebröd.
Jag bråkade inte. Jag lydde bara.
Och jag har mått dåligt över det i hela mitt liv,
att jag inte var tillräckligt modig.
Det är en sån där sak som har gnagt mig. Skuldkänslor.
Jag minns att han kom hem väldigt sent den kvällen.
Han var väldigt upprörd.
Han pratade om den här lilla flickan
som hade brännskador och så.
Jag minns att han sa:
"Horst ville att jag skulle skriva Nick Úts namn på bilden,
men Nick Út tog den inte. Nån annan gjorde det."
Han var väldigt upprörd.
Det är allt jag minns.
När jag var på kontoret pratade vietnameserna alltid med mig.
Och vad sa de?
"Nick Út tog inte det fotot."
Var det vida känt bland de vietnamesiska fotograferna?
Ja.
Carl, vi har tittat på fotona och vi kan identifiera de flesta personerna på dem.
NBC-personalen, Nick Út.
Men det finns nån mer som syns på fotona.
Jag har aldrig sett foton som har tillskrivits…
Vet du vem det där är?
Jag misstänker att det kan vara killen vi letar efter.
Så din hypotes är att den här mannen är frilansfotografen
som fotograferade Kim Phúc framifrån.
Ja, precis.
En obekant frilans. Han var inte en av dem som vi brukade anlita.
Det var inte ett namn som jag kände till, så jag kom inte ihåg det.
Det är 50 år sen, och jag ska fylla 80.
Nåt jag gärna vill göra innan jag dör
är att hitta den faktiska fotografen och bara säga förlåt.
Jag vet att "förlåt" inte är tillräckligt,
men då kommer åtminstone sanningen fram.
Att jag är… Att be om ursäkt är det bästa jag kan göra.
- Det är kanske det enda du kan göra. - Precis.
Fotografen Nick Út är nästan lika känd som själva fotot.
Hon höll armarna så och sprang. Sen sprang jag direkt och…
Nicks bror, Huỳnh Thanh Mỹ, var en skådespelare och fotograf
som dödades under ett uppdrag för AP 1965.
Berättelsen om bypojken som kliver fram ur sin begåvade storebrors skugga…
AP är min familj nu.
…och vinner Pulitzerpriset vid 21 års ålder är legendarisk.
En legendarisk historia som AP har marknadsfört i 50 år,
bland annat i boken och filmen From Hell to Hollywood.
Jag kom till Los Angeles 1977.
Jag såg Hollywood och sa: "Herregud. Vietnam och Hollywood, stor skillnad."
Han är en naturbegåvning som lyckades placera sig rätt för att ta det fotot.
Att spräcka den legendariska berättelsen vore att skriva om historien.
Om Nick Út inte tog det, vem var det då?
Det var här AP-kontoret låg. Precis här.
Det här blir omöjligt.
Vi kommer aldrig hitta honom.
Vi har ingen information om vem han är.
Vi vet inte om han lever,
om han är kvar i Vietnam, eller om han är i ett annat land.
Jag jobbade här mycket senare, så jag kände inte dem.
Han känner ingen som jobbar på AP.
Han känner bara till fotografklubben.
KRIG
KRIGSMUSEET
Jag heter Lê Vân. Jag är journalist och bor i Ho Chi Minh-staden.
Den här historien väckte min nyfikenhet,
men jag var osäker på om den var sann eller inte.
Jag ville ta reda på hur, om det nu är sant,
det då kunde hållas hemligt i så många år.
När Carl sa att han ville hitta fotots verkliga upphovsman
för att be honom om ursäkt,
så skickade han några foton på den person
som han trodde var fotots upphovsman. Jag började leta efter honom.
- God morgon. Hur mår du? - Kul att se dig. Mår du bra?
Min generation försökte alltid leva upp till det mytologiska sken
som omgav Vietnam-fotograferna.
AP:s fotografiska arv i Vietnam bygger på de fyra Pulitzerpris man vann där.
Malcolm Brownes bild på munken som brände sig själv,
Horst Faas fotoessä från 1964,
Eddie Adams Vietcong-avrättning
och fotografiet på en nioårig flicka
som flyr från en napalmattack i Trang Bang.
Hon sprang ut från templet, ut till vägen, i mitten…
KIM PHÚCS KUSIN 12 ÅR 1972
Sen sprang alla hit, där vi står nu.
De bombade först i det här området, sen fortsatte de till andra.
KIM PHÚCS KUSIN 11 ÅR 1972
Det var första attacken.
Är detta napalmen som brände barnen?
- Ja, napalm. - Okej.
Här är jag och Kim Phúcs familj.
Här är Kim Phúc. Tâm.
Hela familjen. De här också.
Är det du?
Och var är du? Du är här.
- Och… - Ja, det är jag.
Här ledde min syster min bror.
Det var mycket skrik.
Jag höll mig lugn
och plockade bort bombbitarna
som fastnade som bränt ris på dem.
Var var du när bomben fälldes?
Jag sprang. Medan jag sprang fälldes bomben.
Jag sprang med soldaterna. Kim Phúc var med sin mormor, så hon blev bränd.
Så du kom ut med Kim Phúc?
Vi sprang tillsammans. En grupp på vardera sida av bron.
Vi sprang, vi snubblade, vi skrek.
Sprang ni fram till journalisterna?
Förstod ni vilka journalisterna var? Visste ni att de var journalister?
Nej, jag visste inte vem som tog bilderna.
Det är då några av de sista bilderna togs.
De skadade barnen fördes till sjukhus.
Minns ni hur det gick till? Hur kom barnen till sjukhuset?
Hur kom Kim Phúc till sjukhuset?
De satte henne i ett fordon.
Vilka gjorde det?
Folk runt omkring, folk hjälpte varandra.
Vilka var det?
Det var mycket folk.
- Var de civila eller soldater? - Civila.
Alla som såg välvårdade och ljushyade ut trodde vi var amerikaner då.
Vi sa: "Låt dem rädda henne." Och hon blev räddad.
Bach, är det mannen du såg föra Kim Phúc i bilen till sjukhuset?
Nej.
Personen var bara en välklädd civilperson.
Det är allt vi minns.
Släpp det förflutna.
Tack ska ni ha.
Mina damer och herrar, Nick Út.
God kväll, mina damer och herrar.
Hon borde inte ha överlevt, men Nick lade ner kameran
och körde henne till sjukhus.
Jag satte henne i min företagsbil, skåpbilen.
Alla barnen i bilen grät konstant i 40 minuter, 35 minuter.
Vi stannade till vid Củ Chi-sjukhuset.
När jag visade mitt presskort tog de in henne direkt.
Fotot påverkade mitt lands historia djupt.
Fotot på "napalmflickan" hjälpte antikrigsrörelsen i Vietnam.
Det var väldigt betydelsefullt för det vietnamesiska folket,
som hade upplevt en lång krigstid med smärta och förlust.
Personen som förmedlade detta ögonblick och fotot till världen
är en hjälte i vietnamesisk historia.
Jag såg hela Vietnamkriget, från 1968 och framåt, på svartvit film.
Utomstående insåg nog inte hur stor konkurrensen var inom pressen i Saigon.
Det fanns över tusen ackrediterade journalister från hela världen.
Om man hörde att en viktig strid ägde rum
gick man upp tidigt för att bli den förste att ta en helikopter dit.
Man blev glad om ingen från AP eller Reuters var där.
Journalister hade hedersgraden major,
så om man ville hoppa på en helikopter och en kapten stod i kö
bad man honom att dunsta.
För en ung journalist var det ett riktigt äventyr.
Jag måste erkänna att jag var mer intresserad av äventyret
än av krigets inverkan på människorna.
Med tiden insåg jag hur fruktansvärt det var.
Under operationen dödades 53 fiender.
856 misstänkta greps.
Det fanns ett slags kamratskap när pressen gav sig ut under dagen,
kanske till en stridssituation, och sen kom tillbaka på kvällen,
helt åtskilda från det sårbara folket.
Det var surrealistiskt.
Man såg att det sköts över hela staden,
och själv tittade man på och drack gin och tonic.
Carl och jag var vänner, men vi var en annan sort.
Vi anställdes lokalt.
Vi hade båda vietnamesiska fruar.
Vi gick ut på kvällarna,
drack öl och umgicks med vietnameserna.
Och vi hyste båda respekt för den vietnamesiska kulturens rikedom
och folkets sårbarhet.
Associated Press-kontoret var en fantastisk skola.
En fantastisk plats att lära sig på.
Påskoffensiven inleddes i mars-april 1972.
Många amerikanska marktrupper hade dragits tillbaka, som en del av nedtrappningen.
Västerländska nyhetsbyråer drog ned på folk.
Då var jag bildredaktör.
Så när offensiven inleddes hade vi ont om personal.
Det var en aning problematiskt.
UPI gick om oss.
Så Horst Faas kom tillbaka från Singapore och tog över som bildredaktör.
Saigons presskår hade vissa nyckelpersoner.
Horst Faas, som var en legendarisk person.
Hans ord var lag på AP.
Han hade jobbat med Peter Arnett och andra Pulitzerpristagare.
Horst var en kraftig kille med underbar bayersk accent.
Han drack en del, han åt gott, han var en fantastisk fotograf.
Inget kom mellan Horst och en bra bild.
Vi hade västerländska och några få vietnamesiska anställda fotografer.
Sen hade vi Faas armé av frilansare, utspridda överallt.
De förlitade sig på vietnamesiska fotografer
som gick ut i fält med massor av film och kom tillbaka några veckor senare.
Främst sydvietnamesiska arméfotografer
som ville tjäna lite pengar vid sidan om. De gav oss film.
Man skrev ett kvitto, de skrev under och sekreteraren betalade dem i dollar.
20 dollar.
Carl, det här fotot…
Vid vilken tidpunkt, på AP-kontoret,
insåg ni vad det här fotot representerade?
Reaktionen kom dagen därpå när bilden hade spridits världen över.
Det var då vi insåg att det kommer att bli nåt stort.
Barnen på fotot föll offer för det sydvietnamesiska flygvapnet.
Ett, två, tre, fyra! Vi vill inte ha ert jävla krig!
INGA FLER NAPALMBRÄNDA BARN!
Jag undrar om det var uppgjort.
Det kan det ha varit, för de fick bilden på den lilla flickan utan kläder.
De gjorde ett jäkla…väsen av den.
Den här bilden hade ingen effekt i Vietnam på den tiden.
Om, ett stort om,
vi fick reda på nyheten om en flicka som blev bränd av napalmbomber,
så var det bara nåt flyktigt som snabbt passerade förbi.
Det var mycket mindre viktigt än nyheterna om, låt säga,
en, tio, hundra, till och med tusen människor som dödades på en dag.
Jag tror att jag fick ett samtal från Carl.
Jag ombads komma till AP-kontoret för att hitta nån på sjukhuset.
AP krävde en uppföljning av storyn.
Jag var tvungen att ge mig ut och leta upp napalmflickan, var hon än var.
Och Nick Út sa inte: "Jag följer med dig."
Han berättade inte för oss var hon var.
Tom Fox och en annan anställd fotograf…
Vi tre gav oss ut på våra motorcyklar.
Jag minns tydligt att vi hittade Kim Phúc.
Jag stod vid hennes säng med Carl.
Hon var helt bandagerad, omgiven av ett nät, och hon var vid medvetande.
Jag kände mig upprörd
och väldigt påverkad av denna tragedi
och av lukten.
Hon stank av bränt kött,
och det var helt enkelt väldigt tungt.
Väldigt tungt.
DEN NAPALMBRÄNDA FLICKAN ÅTERHÄMTAR SIG PÅ SJUKHUS
Via Tom intervjuade jag hennes far och fick höra hela historien.
MAMMAN OCH PAPPAN SATT VID SÄNGEN.
Inget liknar Vietnam. Vietnam påverkade oss ända in i märgen.
Carl, var fick du reda på namnet på frilansen?
År 2010 hade vi en återträff kallad Vietnam Old Hacks.
Old Hacks har avslöjat aspekter av Carl som ingen av oss misstänkte.
Min fru, Kim-Dung, satt med en stridsfotograf från Saigons presskår
som hade hört namnet.
Återträffen var rätt stor. Vi hade mycket att prata om.
På avstånd såg Nick Út oss visa nåt,
och sen sa nån annan till mig: "Har du hört? Vi vet namnet på killen nu."
Kan du säga namnet?
- Nghệ. - Nghệ.
Ett väldigt ovanligt vietnamesiskt namn.
Det blir svårt att hitta frilansen, för det utspelade sig för så länge sen.
De som kan veta nåt om saken har antingen gått bort
eller flyttat till ett annat land, och var de befinner sig är oklart.
När vi postade på Facebook var informationen väldigt vag.
HAN HETER NGHE
VAR FINNS NGHE NU?
Så jag hyste inga stora förhoppningar.
"Gary, det var trevligt att prata med dig i går,
men min advokat har avrått mig från att medverka i filmen.
Jag säger nej och du fortsätter att pressa mig. Jag kan inte göra mer."
Vilken besvikelse.
Han är den andra västerländska journalisten
som gick med på en intervju och sen backade ur.
Vilka tror vi befann sig på vägen den dagen?
På det här fotot, som AP tillskriver Nick Út,
identifierar vi NBC-teamet,
det brittiska ITN-teamet,
The New York Times-reportern,
Chicago Tribune-reportern
och flera som vi tror är frilans- eller militärfotografer.
Jag har David Burnett här. En världsberömd fotojournalist.
David Burnett var både i Trang Bang då,
samt på AP-kontoret den eftermiddagen.
- Alla tror att det är jag till höger. - Är det inte du? Okej.
David har upprepade gånger sagt att han inte betvivlar att Nick tog bilden.
Vi kunde se folk komma springande från röken, uppför vägen mot oss.
Nick och en annan journalist sprang omedelbart längs vägen.
Det tog mig 30 sekunder till att sätta i film i kameran.
På de 30 sekunderna tog Nicky fotot.
Men David har själv sagt att han inte såg vem som tog fotot.
Och jag minns att jag var på AP:s fotoavdelning
när teknikern kom ut med kopian på 13x18 cm
och Horst Faas tittar på den och säger:
"Bra jobbat, Nick Út. Skicka den."
Och Peter Arnett säger alltid: "Jag var på kontoret och vet vad som hände."
Men Peter såg inte vad som hände i fotorummet.
Få vet vad som hände i fotorummet.
Att underminera AP i Vietnam
och att underminera Horst Faas är en stor grej.
Deras arv är sammanflätat med det minnet.
Okej, vietnameserna som inte har pratat med oss, då?
Vi har NBC-killarna.
Võ Suu och Tran Van Thân.
Võ Suu sa nej.
Jag ringde **** en dag och frågade honom om det.
Han sa: "Prata med Carl. Han talar sanning."
- Okej. - Han ville inte säga mer än så.
Historien handlar inte om att Nick stal en bild.
Det var nåt som hände Nick.
Han blev aldrig tillfrågad, eller hur? Så vitt vi vet, enligt Carl.
Det gavs bara till honom. Det är en riskabel passning.
Han blev indragen i det. Han är också ett offer på många sätt.
Och vi måste behandla honom med värdighet och respekt.
KÄRA NICK
JAG UNDRAR OM DU KAN TÄNKA DIG EN INTERVJU
- Terri? - Ja.
Skyraider-planen släpper napalmen här.
Vi ser pressen som står på rad här, explosionerna…
Vi ser Nick Út stå här med sina kameraväskor och ponchon.
Och hjälmen.
Väldigt tydligt.
Och han har alltid sagt att mormodern kom ut först,
och den här mannen bär det andra barnet.
Där har vi bilden,
och det här är nästa bild.
Här är en bild av Nick Út,
men det intressanta är att den är tagen från Saigon-hållet,
med riktning mot all rök.
Och raden av fotografer har vänt sig om.
Barnen har sprungit förbi.
Och ser du vem vi ser här?
Vi ser Nick Út,
men han står inte med den gruppen media
som tog bilden när Kim Phúc springer längs vägen
och nu är på väg mot…
- Mot Saigon, bort från templet. - Ja.
Så om vi ger den här sekvensen…
Ja.
…till de forensiska experterna…
De borde kunna hjälpa oss att avgöra vem som var den person
som stod på rätt plats för att ta bilden.
- Med viss sannolikhet. - Ja.
Det finns en ledande forensisk grupp i Paris, Index Investigation,
som kan titta på det åt oss.
Även om resultatet blir ofullständigt tyder ett försök på objektivitet.
När fotot nio månader senare, ett år senare,
vann Pulitzerpriset, World Press Photo- priset, Overseas Press Club-priset…
Var det inte läge att berätta sanningen då?
Det var för sent då.
Vi sopade det under mattan.
- Vi pratade aldrig om det. - Varför inte?
Horst Faas var inte den sortens kille som man ville bråka med.
Jag hade inte hög status nog att krångla.
- Men varför vänta tills Horst var död? - Jag väntade inte tills han dog.
Jag har pratat om det privat under åren med folk.
Horst Faas, som var min chef. Jag skrev bildtexten.
STF, snedstreck, namn…
På Vietnam Old Hacks.
Och jag kontaktade Arnett och sa: "Det var så här det gick till."
Jag lättade mitt hjärta för honom.
Och här har jag en sak från Peter Arnett,
legendarisk Pulitzerprisvinnande AP-korrespondent under Vietnamkriget,
nära vän till Horst:
"Käre Carl, din historia chockar mig.
Du måste vara medveten om att AP, med alla sina resurser,
och Horst och hans många vänner,
samt Nick Út själv och hans vietnamesiska medarbetare,
kommer att göra allt för att misskreditera dig och dina påståenden
och ifrågasätta allt du säger."
Det är rätt hårda ord. Det är rätt anmärkningsvärt av Arnett.
Och vad är datumet på det?
Den 5 augusti 2009.
Och återigen, 2015, på ett offentligt forum, hörde du av Arnett.
"AP-ledningen är medveten om Robinsons uppenbart falska privata påståenden
under de senaste åren och kommer att försvara Nicks rykte baserat på vittnesmål
och AP:s fotoarkiv från den perioden, om han går ut med det offentligt."
Peter Arnett hävdar att AP-ledningen är medveten om dina anklagelser.
- Har de nånsin kontaktat dig? - Nej.
De har aldrig kontaktat mig.
Har du nånsin funderat på att kontakta Nick
och ta upp det här direkt med honom?
När Nick formellt gick i pension från AP skickade jag ett privat mejl till honom.
Jag skrev: "Du vet att jag känner till den verkliga historien.
Varför lämnar du inte rampljuset och njuter av din pension?"
Men han bara fortsatte.
Jag tycker att han, på vietnamesiskt vis, borde ha varit mycket mer ödmjuk.
Vad är bäst?
Vad är rätt?
TOM FOX RÖST
En myt som bygger på orättvisa,
eller att granska den myten i jakt på sanningen?
Det finns en hel sida av historien
som inte har bevarats,
nämligen personen som tog bilden,
som från den dag han tog bilden blev utesluten från verkligheten.
Och hur känns det?
Och hur känns det för hans fru och barn?
Den historien förtjänar rättvisa.
En av mina vänner lade upp det på Facebook.
NGHỆS KOLLEGA
Jag kände igen namnet direkt, för Nghệ är min gode vän och kollega.
Jag läste historien och jag såg bilden.
Jag ringde genast till Nghệ.
NGHỆS VÄN OCH KOLLEGA
"Nghệ, din historia blir sann!"
Han sa: "Allvarligt? Är det folk som letar efter mig?"
Han blev väldigt ivrig.
"Herregud. Folk kommer att få veta sanningen väldigt snart."
Vi kunde bara vänta.
Men ungefär tre dagar senare, tre eller fyra dagar senare,
efter att vi lade upp inlägget på Facebook, när jag satt på ett kafé,
så ringde min telefon. Jag fick ett samtal.
Jag kommer alltid att minnas det. Jag fick be honom att upprepa det.
Han sa: "Nghệ ringde just.
'Det är Nghệ. Jag är den ni letar efter.'"
Och efter det tog jag av mig glasögonen, lade ner huvudet och snyftade.
Han skulle bara vara i Vietnam i en månad till.
Därför kände jag att jag måste träffa honom direkt.
FIONA, JAG HAR HITTAT MR NGHỆ. JAG SKA TRÄFFA HONOM.
DU SKOJAR!! BERÄTTA MER!! HAN LEVER ALLTSÅ??
JA
OCH HAN TOG BILDEN???
JA
VÄLDIGT SPÄNNANDE!
STÄLL BARA FRÅGOR. GE INGEN INFORMATION.
VI MÅSTE KUNNA BEKRÄFTA ATT DET ÄR HAN.
Han hade väntat på oss sen tidig morgon när han fick veta att vi skulle hälsa på.
Han hade inte ätit nåt, bara suttit och väntat.
Så när jag såg honom, en levande människa,
stå framför mig, en äldre man…
Det är svårt att beskriva vad jag kände i det ögonblicket.
Vilket foto var ditt?
Det med den nakna flickan vars kläder hade bränts.
- Det som vann Pulitzerpriset? - Ja.
Nick Út följde med mig på uppdraget, men han tog inte fotot.
Han tog bilder på avstånd.
Det fotot var mitt.
Killen på AP tog emot fotot och gav mig en kopia
och resten av filmen.
Jag gav resten till en journalist i Saigon.
Vem sålde du den till?
Chefen. Nästa dag gick jag tillbaka, och han gav mig en kopia, så stor,
och 20 dollar. Han sa: "Jag tar det fotot."
Jag tog pengarna och bjöd de andra på ett glas.
Det är allt.
Vanligtvis, när en nyhetsbyrå köpte foton av dig,
brukade de trycka ditt namn när de publicerade dem?
Nej, sällan. Bara vid speciella tillfällen.
Efter en fotografering brukade jag ge dem hela filmen.
De gjorde sin grej och jag ifrågasatte dem inte.
Efter att ha träffat Nghệ kände jag en otrolig glädje.
Jag vaknade en morgon och såg nyheterna på Whatsapp.
Vi har en Iphone-inspelning av Nghệ,
och det var han som tog bilden.
Otroliga nyheter.
Vi berättade om vårt sökande efter Nghệ för hans dotter.
KÄRA JANNIE, TILLÅT MIG ATT…
SVAR FRÅN JANNIE: JAG VET INTE VAR JAG SKA BÖRJA…
JAG HAR LÄST DITT MEJL OM OCH OM IGEN.
ÄNTLIGEN KAN SANNINGEN KOMMA FRAM!
NGHỆS DOTTER
Jag ringde honom. "Hur är läget, pappa?"
Han sa: "Vet du vad?
Det är nån som letar efter mig. De kände till min bild.
Jag åt lunch med dem. De berättade.
De vill berätta storyn. De känner till mig.
Kan du tänka dig?"
Det som hände efteråt var väldigt underligt och ofattbart.
Jag messade mr Nghệ för att höra hur han mådde och hålla kontakten,
men jag fick inget svar på en hel natt och morgon.
Nästa dag försökte jag nå honom igen.
Jag ringde både natt och dag, men jag fick fortfarande inget svar.
Jag ringde igen, men han svarade inte.
Jag fortsatte ringa.
Nästa eftermiddag ringde jag igen.
Nghệs vän svarade i telefon
och sa att han precis hade fått en stroke.
Hon sa att han kunde hamna i koma och att hans tillstånd var kritiskt.
Väldigt kritiskt.
Det gjorde mig
så uppriven att föreställa mig honom på sjukhuset
svävande mellan liv och död.
Jag mindes nåt han berättade.
"Om jag inte har några bevis, så är jag en zero,
medan den andra personen är en hero."
Min pappa
föddes av min farfars älskarinna.
De ville inte ha honom,
så de gav bort honom till en familj som jobbade för mina farföräldrar
som älskade honom väldigt mycket.
Min pappa lämnade byn och åkte till Saigon.
Han började på fotoskolan.
Det var där han träffade min mamma.
Hon jobbade som frisör bredvid.
Så de gifte sig, och sen fick de oss tre barn.
Han gick in i armén, men han fotograferade bara.
Armén skickade honom till USA för att studera.
Det var där han fick certifikatet.
DIPLOM FOTOLABORATORIEKURS, NEW JERSEY
De befordrade mig till löjtnant,
för jag hade certifikatet från byrån för psykologisk krigföring.
Jag jobbade på filmavdelningen med nyhetsinsamling.
När under 1975 emigrerade du till USA?
En månad innan nordvietnameserna kom.
Jag jobbade för USA:s ambassad.
De prioriterade folk som hade viktiga jobb.
Jag minns mycket tydligt
att min pappa bara sa:
"Ni måste förbereda er. Vi reser."
De sa: "Ni är inte på semester. Ni lämnar ert land."
Det var så vi kom hit.
KALIFORNIEN 6 MÅNADER EFTER NGHỆS STROKE
- Hej. - Hej, Gary.
- Hur mår du? Trevligt att träffas. - Fantastiskt att ses.
Du ser pigg ut. Hur mår du?
Okej. Hur mår du?
Jag mår bra. Kul att se dig i fin form.
- Fantastiskt. - Ja.
- Ska vi gå in? - Ja, kom in.
Efter dig.
- Du ser fenomenal ut. - Tack så mycket.
Kom, Gary.
Jag undrar om vi kan prata om kriget.
Den 8 juni 1972,
kan du berätta lite om vad du gjorde den dagen och varför?
Det var en kanal, jag minns inte vilken, men de bad mig att åka och filma.
De sa att Vietcong redan hade kommit till Trang Bang.
De var i ett tempel i Trang Bang.
De hade ingen chaufför. Jag sa: "Jag är förare också."
Sen hyrde jag en bil och körde dit.
När jag kom dit
såg jag flygplan som flög ovanför,
vilket tydde på att det skulle bli problem.
Jag ropade på några killar och sa:
"Ni kommer att få jobba."
Jag trodde att civila gömde sig där.
Sen fällde planen två bomber.
De var tvungna att springa mot huvudvägen.
Det går inte att fly nån annan väg.
Jag var förberedd.
Jag såg fototillfället och tog det.
Jag lyckades fånga det ögonblicket,
och jag visste att det var en kanonbild.
Så jag har en…
Nghệ, var det en sån här kamera du använde den dagen?
Ja, det var en sån kamera. Det var en Pentax.
Ja, ett objektiv på 50 mm.
Normal.
När såg du bilden igen?
Sex eller sju månader efter att jag sålde fotot.
Nån på AP sa:
"Ditt foto hamnade i USA.
Det har vunnit priser.
Vill du lämna in ett klagomål?"
Jag funderade och tänkte: "Jag har inga bevis.
Låt mig gå hem och kolla."
Min fru hade rivit sönder kopian som killen gav mig
och slängt den.
Trodde du att det var av misstag
som man hade bytt namn på fotots upphovsman?
Trodde du att det var med flit?
Avsiktligt. Jag förstod det direkt.
Det är mitt yrke. Jag visste.
Út var den enda där den dagen som var anställd av AP.
Så AP-killen tillskrev Út fotot.
Har du träffat honom sen dess och diskuterat det med honom?
Jag har träffat honom, men jag hälsade inte. Inte han heller.
Jag kände mig upprörd.
Jag jobbade hårt för det, men det var han som fick allt.
Han fick erkännande. Han fick priser.
Han hyllades i Vietnam.
Jag minns att pappa kom hem den dagen,
satte sig och tog fram filmen ur fickan.
Han slängde fram den och sa: "Jag sålde det här i dag."
Han lade fotot ovanpå kylskåpet.
När pappa gick därifrån smög jag och min lillebror oss fram,
på tå, och vände på det.
Min lillebror gjorde det först. Sen vände han tillbaka det.
Han var helt tyst.
Jag tänkte: "Jag måste få se."
Så jag gjorde samma sak,
och jag lade tillbaka det direkt.
Vi tittade på varandra.
Vi var så chockade.
Hon var i min ålder.
Och varför är hon naken? Och varför skriker hon?
Sen, när min mamma städade,
mumlade hon för sig själv:
"Varför tog er pappa med ett sånt foto hem?"
Hon rev sönder det och kastade det i soporna direkt.
Min mamma var ju en traditionell vietnamesisk kvinna.
Efter det fick min pappa panik.
Han sa: "Om du inte hade slängt det,
så hade jag kunnat bevisa det."
Om och om igen,
om och om igen,
tills de skilde sig.
- Gary, vill du ha nåt att äta? - Visst. Fantastiskt. Tack.
- När föddes du, Anthony? - Jag föddes 1961.
Så det var krig under hela din barndom?
Ja.
Tillbringade du mycket tid med Nghệ? Jag vet att han jobbade.
Ja, men han kom alltid hem så att jag kunde tvätta hans bil.
Anthony, vi har pratat om fotografiet som din far tog.
Hur känns det när du ser fotot?
Varje gång jag ser bilden säger jag: "Min pappa tog den bilden."
Det är väl allt.
Men för honom är det en annan femma.
Han har alltid nåt här.
"Varför fick jag inget erkännande? Det var jag som tog bilden."
- Det bär han med sig. - Förlåt mig.
Är du okej?
Nej.
Förlåt.
Det är en hopplös kamp. Jag tror att han försöker förtränga det.
För det finns ingen…
Det finns ingen utväg.
Jag kan bara inte förstå
varför de gav Nghệ en kopia av fotot som han tog.
- Beviset på att han tog fotot. - Ja.
Att ge honom bevis på nåt som de tog ifrån honom är en konstig handling.
Ja.
Jag tycker att det tyder på en generell orättvisa.
De hade nog inte gjort så mot en amerikan, fransman eller engelsman.
Så jag tror att er far blev utnyttjad.
På samma vis som många andra fotografer och frilansjournalister
i länderna på södra halvklotet har utnyttjats både tidigare och senare.
Och jag tycker att det är nåt som bör åtgärdas.
Ja. Vet du vad? Jag kan inte sluta tänka på det.
Många vet att det var han som tog bilden.
Min farbror,
min faster,
alla hans vänner som jobbar för CBS och NBC…
Alla vet.
Varför vågar ingen säga nåt om det?
Vad skulle vara en bra lösning för er nu?
Jag vill att AP ska berätta den sanna historien.
Historien om min pappa.
Har den äran, käre morfar
Har den äran i dag
Pappa och jag pratar om det.
Ofta.
Om bara personen som gjorde det han gjorde
kunde erkänna det, så skulle alla få veta.
Men det…
…kommer inte att hända.
Det är omöjligt.
Min pappa börjar bli äldre.
Det är som om en ängel på jorden knackar på pappas dörr
och säger: "Det är dags. Jag ska berätta sanningen för din skull."
När vi pratade med Nghệ
upptäckte vi att ingen har kontaktat honom.
Han har inte pratat med nån.
Hans historia har inte påverkats av nån utifrån.
Han har levt ett lugnt, enkelt liv
i avskildhet i Kalifornien med sin familj.
Han har tillbringat hela sitt liv inom foto- och filmbranschen.
Han var utbildad filmfotograf.
Så den dagen
var Nghệ den skickligaste och mest välutbildade krigsfotografen
som stod på den vägen.
JANNIE: MIN FARBROR HAR GÅTT MED PÅ EN INTERVJU.
MIN FARBROR THÂN VAR LJUDTEKNIKER DEN DAGEN. HAN VAR DÄR!
- Hej, Gary. Hur mår du? - Kul att se dig.
Jag vill att du träffar min farbror.
- Trevligt att träffas, Thân. - Tack, sir. Tack.
Tackar. Trevligt att träffas.
Jag var ljudtekniker åt NBC News.
- Just det. - I många år.
Ja. Och när gick du i pension?
Jag gick i pension när jag var 63. Men nu är jag 92.
- Det är otroligt. - Ja, tack.
När du filmade den här scenen,
det är det berömda fotot, vilka var med dig på vägen?
- Ja, mitt i vägen. - Ja.
- Och flickan som kom mot oss. - Ja.
Jag stod i mitten och höll i mikrofonen.
Nghệ stod till vänster om mig och tog ett foto på flickan.
Var Nick Út där då?
- Nej. - Nej, okej.
Så när du lämnade Trang Bang körde du tillbaka till Saigon…
Saigon.
Vad gjorde du sen?
Efteråt sa jag till Nguyễn Thân Nghệ
att AP-kontoret låg bredvid mitt.
Köparen av filmen var Horst Faas.
Jag vet inte hur man stavar hans namn, men folk kallade honom Horst Faas.
Efter att ha framkallat filmen klippte han av det på den brända flickan
och sa: "Jag köper den här filmen."
Han gav mig också en förstoring på den brända flickan. 20x25 cm.
Så, Thân, när du fick veta att de hade tillskrivit Nick Út fotot,
sa du nåt till nån då?
Jag sa ingenting, för…
Ingen…
…bryr sig.
Och jag var anställd.
Jag behövde pengar till att försörja min familj.
Och jag ville inte bråka.
Men jag visste att byråchefen på AP
och min byråchef och min högste byråchef var nära vänner.
Jag kunde inte öppna munnen.
Om jag får sparken, hur ska min familj då kunna överleva?
Jag måste hålla tyst…
- Jag förstår. - I över 50 år.
Mitt samvete får inte ro.
Varje gång jag tänker på det kan jag varken äta eller sova ordentligt.
Jag återupplever det ögonblicket.
Den dagen, sanningen som jag undertryckte inombords,
att jag svek mig själv, fick mig att känna mig illa till mods.
HO CHI MINH-STADEN
KRIGSMUSEET
Requiem, en utställning som hedrade alla fotografer från Vietnam och utifrån
som dog under kriget, var ett minnesverk.
Horst var den drivande kraften bakom projektet.
Jag kände Horst. Han var komplex, en paradox.
Tuff, tävlingsinriktad, men han kunde ändå känna stark medkänsla.
Úts bror, Huỳnh Thanh Mỹ, var en av dem som dog under uppdrag åt AP.
Horst anlitade Nick för att se till att familjen hade en inkomst.
Vet du varför Horst beslutade sig för
att sätta Nick Úts namn på bilden?
Horst var tagen av Mỹs död.
Jag tror att det var hans sätt att hylla honom.
Horst lär ha mått dåligt över det som hände hela livet.
Han skickade honom på uppdraget.
Var det normalt för frilansfotografer att få kopior av bilderna
som AP köpte av dem?
Ja, det var ganska vanligt.
Om vi hade en extra kopia. Här hade vi flera.
Det besvärar mig.
Om AP tog fotot
från frilansaren och satte nån annans namn på det,
varför gav de då honom en kopia, alltså bevis, på samma foto?
Det måste ha varit Horst.
Det var ovanligt, måste jag säga, särskilt när man hade bytt byline.
Eller så var han säker på att Nghệ inte skulle säga nåt.
Precis.
Faas var oerhört självsäker.
Vi har äntligen hört från Võ Suu.
Han och hans bror Huynh var kameramän åt amerikanska tv-bolag under kriget.
Võ Suu var inte i Trang Bang, men han förstod frilansarens värld.
Om man var en frilansande militärreporter
och gick ut och tog bilder,
så lämnade man sen in dem till AP.
Särskilt de i militären. De var fattiga, förstår du.
De gav dem fotona för att tjäna lite pengar.
Berömmelse var inte viktigt.
Därför gick de inte till AP för att göra anspråk på fotot,
för de trodde att när de hade fått betalt så tillhörde fotot AP.
Ja, det är AP:s policy.
Det kan finnas många foton som är tagna av andra personer.
Sånt hände.
Jag tror, när det gäller Nick Úts foto,
att det är svårt att avgöra vem som tog det.
Nick Út lär ju veta om han tog det eller inte.
Vi fick tag i ett internt AP-dokument.
Horst förklarar hur svårt det var
att få kontoret i New York att skriva vietnamesiska namn på fotona.
Han skriver: "Vietnamesiska namn förlöjligades av amerikanerna.
Om de inte smädades, så togs de inte på allvar för att de hade lustiga namn.
Det fanns en motvilja mot att rättmätigt kreditera vietnameserna."
MEDDELANDE TILL NICK ÚT JAG ÄR I SAIGON NU
OCH JAG SER PÅ SOCIALA MEDIER ATT DU OCKSÅ ÄR HÄR.
JAG SKREV TILL DIG FÖR NÅGRA MÅNADER SEN… KAN VI TRÄFFAS?
SKULLE KLOCKAN 13 PÅ INNERGÅRDEN PÅ *** HOTEL PASSA DIG?
JAG ÄR KVAR TILL KL. 14. VÄNLIGA HÄLSNINGAR, GARY.
Hej, tack för att du svarar.
Vi undersöker påståenden om att Nick Út inte är upphovsman
till det berömda Pulitzerprisvinnande fotot.
Jag vill gärna samarbeta med AP. Jag vill göra er delaktiga i undersökningen.
Vi vill få tillgång till arkivet och dela information med er.
Ja.
Men jag vill också poängtera, om jag får,
att före detta AP-anställda, inte visselblåsaren,
har använt AP:s namn för att tysta ned informationen,
och man har sagt att AP-ledningen är medveten om anklagelserna
och tänker misskreditera visselblåsaren.
Ja.
Tack. Ha det fint. Tack.
Hon försökte ta reda på vad vi vet, och hon är ganska öppen.
Hon sa: "Vi måste diskutera det här. Vi hör av oss."
Men det var inte alls defensivt. De var väldigt öppna.
Ja, vi får vänta och se.
Sen Carl berättade den här historien för dig
har han skrivit en bok där han inte nämnde det alls.
Ja. Min respons var väldigt tydlig.
"Carl, du måste berätta historien. Du måste berätta sanningen."
Var han ärlig mot dig? Sa han att han inte orkade?
Vad sa han till dig?
Han sa: "Jag blir inte trodd. Horst Faas är död. Det är för lätt.
De frågar varför jag väntade och säger att jag är en opportunist."
Han räknade upp alla skäl, men inget skäl var tillräckligt.
Inte för mig.
Jag pressade honom att göra det.
Han skickade utkast av den sanna historien till mig
och sa: "Titta på det här."
Jag sa: "Det är historien du måste berätta."
Sen fick jag den slutgiltiga versionen av boken, och det var inte med.
Jag sa: "Du är inte ärlig. Du berättar fortfarande inte sanningen."
Han skickade ett mejl till mig den 20 januari 2018.
"Käre Tom. Fan också.
Det vore bättre om du bara höll med om hur jag reviderade den jäkla Nick Út-grejen.
Jag plågas av hela den här jävla historien.
Jag hatar det, för fan.
Hur många gånger
ska jag fortsätta att driva det här
till en högst offentlig final
som en endagsskandal i The New York Times
och reta upp nästan varenda en av mina före detta kollegor,
merparten av vilka jag, ärligt talat, avskydde och aldrig passade in med?
Jag var bara en lokalt anlitad förmåga,
bara en jävla bildredaktör.
Jag skulle ju bara tigga om stryk."
Det här är en plågad Carl
med en demon inombords som han försöker bli av med.
Han är arg på mig för att jag inte släpper det.
Och jag försökte, men han är min vän.
Carl har inget att vinna på att berätta historien. Han har allt att förlora.
Jag tror att det…
Det gör honom till en väldigt trovärdig källa, faktiskt.
Jag kan inte föreställa mig att nån hittar på en historia
som plågar honom resten av livet.
Han försöker driva ut det onda genom att göra upp med sanningen.
Det är ett starkt, övertygande mörker.
Vi får hemska nyheter om att Nghệ har fått en stroke.
Vad skulle vi göra?
Jag ville bara träffa honom och säga förlåt.
Det var nåt jag personligen behövde göra.
Hej, Nghệ.
- Hej. - Hur mår du?
Jag är ledsen för att vi strök ditt namn.
Så jag vill be om ursäkt.
Du är mitt bevis,
och jag är ditt bevis.
Ett kort ögonblick ledde till att vi allihop blev en sorts offer.
Tack för att du har stöttat mig hela tiden.
Det är en sorglig historia.
En liten handling kan få enorma konsekvenser.
AP-FOTOGRAF FRILANSFOTOGRAF
Kan vi ta och granska Nicks berättelse?
Det här säger han.
Han säger att han åkte i en AP-bil med en chaufför.
Jag och en man vid namn David Burnett från Time,
en vietnames vid namn Hoàng Vǎn Doanh, frilansreporter för AP och UPI,
och en annan man, Nghệ, som var chaufför åt NBC.
Han var inte media.
Han körde bilen med journalisterna. Han körde min vän, Lê Phúc Ðinh,
en kameraman som filmade bombplatsen.
Ingen bestrider att han var där.
Ingen bestrider att han fotograferade den dagen.
Kim Phúc har alltid sagt att hon var i chock och inte minns.
Fotografen som tog bilden på mig, tyvärr minns jag inte hans ansikte.
Den första som kom springande var en gammal kvinna.
Minst 70 år gammal. Hon sprang ut först.
Sen sprang barnen ut.
Ingen bestrider att han fotograferade mormodern…
Och barnet som dog.
Säger han, otvetydigt,
att han tar det berömda fotot efter att han fotograferade mormodern?
- Ja. - Det är hans ordningsföljd.
Det är hans ordningsföljd.
Jag hade precis tagit ett foto. Jag tittade i sökaren och såg en flicka
med utsträckta armar som sprang, och jag frågade mig själv:
"Varför har hon inga kläder?" Jag sprang nära henne och tog fotot.
Och enligt Nicks berättelse
plåtar han med sin Leica. Han använder ett 35 mm-objektiv.
Sen häller han vatten på henne.
- Alla går. - Ja.
Och han tar med Kim, flickan, och hennes bror till Củ Chi-sjukhuset,
vilket är det närmaste sjukhuset, i AP-bilen. Det har han sagt flera gånger.
Det var då som Kim Phúcs farbror sprang ut
och frågade om jag kunde ta med barnen till sjukhuset.
Jag hade en skåpbil. Jag öppnade dörren.
Jag bar Kim Phúc och satte henne på golvet i bilen,
för hennes rygg var så bränd.
Sen hoppade tre andra barn in.
Men i en dokumentär från 1984
berättar Kim Phúcs mamma en annan historia.
Hon blev illa bränd. Vi visste inte hur vi skulle rädda henne.
Hennes farbror bar henne på ryggen och sprang.
Han tog henne till Bắc Hà, Củ Chi.
Därifrån förde ett flygplan henne till barnsjukhuset.
- Ja. - Okej.
Sen hävdar Nick att han går till AP
och går in i mörkrummet för att framkalla filmen med Jackson.
Men Carl säger att Nick inte var där när han kom
och att Nick kom in senare, civilklädd.
Horst sa: "Bra jobbat, Nick."
"Det gjorde du bra." Det säger David Burnett.
Trevligt att äntligen träffas.
- Hejsan. - Hej, Fiona.
- Trevligt att träffas. - Hej, Gary.
Vi går igenom processen och metodiken som vi har använt
för att analysera bilderna som ni har delat med oss.
Genom att fläta samman dessa olika ledtrådar
tror jag att en sammanhängande helhetsbild framträder.
Vi började med att granska fotografierna och filmklippen ni gav oss,
tagna av reportrar i Trang Bang den dagen.
Vi använde en satellitbild från november 1972 för att se områdets utformning
och började matcha landmärken mellan fotona och satellitbilden
för att ta reda på var varje bild togs.
HUVUDVÄG
VÄGSPÄRR
Sekvensen vi fokuserar på inleds med att napalmbomber fälls
kring Cao Dai-templet i Trang Bang.
Det här ögonblicket fångades på film av ett brittiskt nyhetsteam från ITN.
CAO DAI-TEMPLET
På ett foto som togs strax efteråt
syns en grupp reportrar nära en vägspärr och bro
som matchar den här platsen på satellitbilden.
De står vända mot templet som ligger cirka 500 meter bort.
Det här är första bilden på Kim Phúc och en grupp andra barn.
De kommer från ett fält och går ut på huvudvägen i sällskap med soldater.
Bakom dem ser vi en stig vinkelrät mot huvudvägen,
som verkar matcha den här platsen på satellitbilden.
Nästa tillgängliga foto är det som kallas "napalmflickan".
Kim Phúc och de andra barnen går längs huvudvägen,
bort från templet och platsen för explosionen.
Baserat på ett antal visuella jämförelser,
kom vi fram till en ungefärlig position för fotografen på vägen,
vilket representeras av vår 3D-modell.
Originalnegativet bekräftar att den efterföljande bilden
togs av samma fotograf som tog "napalmflickan"-fotot.
Nästa tillgängliga bild av barnen kommer från ett ITN-nyhetsklipp.
De filmas när de springer förbi nyhetsteamet.
Kameramannen panorerar för att följa Kim Phúc.
På den här bildrutan
ser vi nu Kim Phúc och ett annat barn bakifrån.
Två personer står vända mot dem.
Personen till höger filmar från motsatt håll,
vilket visar barnen framför en rad reportrar.
Bland dem kan vi urskilja tre kameramän, två ljudtekniker
och till höger en enda fotograf med stillbildskamera,
som vi har identifierat som frilansen.
De här reportrarna står nära platsen
där "napalmflickan"-fotot togs bara några sekunder tidigare.
På ITN:s film från samma ögonblick kan vi se en annan person i bakgrunden
som närmar sig en bit bort och som verkar bära på utrustning.
Efter ett klipp visar ITN:s film
en närbild på Kim Phúc som får vatten av journalisterna.
Personen som bär på utrustning en bit bort är nu närmare.
Han bär hjälm och verkar hålla i en kamera.
Exakt detta ögonblick har också fångats av fotografen som vi har sett närma sig.
Det här fotot tillskrevs Nick Út av AP.
Ett ytterligare foto fångar scenen strax efteråt
då Kim Phúc fortfarande står framför ITN:s kameramän.
En person som tittar åt deras håll syns på vänster sida i bild.
Vi ser att han bär hjälm med en tygrem, kortärmat
och en jacka som hänger på höger sida.
Detaljerna stämmer överens med fotografen vi såg
närma sig på håll i ITN:s film.
I nästa tillgängliga bild ses samma person ta ett foto.
Antagligen det här fotot på Kim Phúc, som också tillskrivs Nick Út av AP.
Slutligen ett foto från motsatt håll där vi kan identifiera Nick Út
som fotografen med hjälm och utrustning,
som först sågs på håll i ITN:s film.
Genom att granska filmen kan vi fastställa
att bara sekunder efter att "napalmflickan"-fotot togs
syns Nick Út på rejält avstånd från de springande barnen,
och går mot dem från motsatt håll.
Därför kan vi dra slutsatsen att det är högst osannolikt att Nick Út
tog "napalmflickan"-fotot.
Det är inte logiskt att några sekunder efter att bilden togs,
så var han så långt borta och på väg tillbaka
om han var den som tog fotot.
Vi har två personer som gör anspråk på att ha tagit fotot.
Bara två. Den ena är Nick Út och den andra är Nghệ, frilansfotografen.
Och det ni berättar här
är att Nick Út inte var på rätt plats för att ha tagit fotot,
vilket skulle betyda att den enda på rätt plats för att ta fotot,
och som gör anspråk på att ha tagit fotot, är frilansen.
Det stämmer.
Enligt vår modell och våra virtuella kameror
togs "napalmflickan"-fotot troligtvis av en kamera med 50 mm-objektiv.
Den virtuella kameran, vår modell, säger åtminstone det.
Och frilansen, Nghệ, använder ett 50 mm-objektiv på en Pentax.
Häpnadsväckande.
- Tack. - Tack.
Beträffande fotot på mormodern som håller barnet,
om vi tittar på röken i bakgrunden
märker vi att den är mindre tät
än i serien av foton på Kim Phúc på vägen.
Det tyder på att fotot på mormodern
troligtvis togs flera minuter efter "napalmflickan"-fotot.
Vi hittade ännu en ledtråd i ITN-filmen när kameran följer mormodern.
I folkmassan vid vägspärren ser vi en till synes naken flicka,
antagligen Kim Phúc själv,
samt de andra barnen till höger, vilket tyder på att de kom fram före mormodern.
Bara sekunder efter att "napalmflickan"-fotot togs
syns Nick Út på rejält avstånd från de springande barnen.
Det är Nick Út.
- Så du säger att han är för långt bort. - Titta.
Riktningen som han kommer från.
Så han är på helt fel plats.
Som fotograf måste man vara på rätt plats. Man får inte bilden om man inte är där.
Han är inte där, och det vet vi för vi ser honom för långt bort.
Nick Út, vi vet var hans bilder är.
UPI-killen, vi vet var hans bilder är.
Men den här killen, då?
Ingen har hans bilder.
Otroligt.
Folk kommer att fortsätta att hävda att Nick måste ha tagit fotot,
men för att tro det kan man inte tro på ett enda ord av det Carl har sagt,
inte tro på frilansfotografen,
inte tro på hans barn.
Man måste undra varför Horst eller nån annan på AP gav honom en kopia.
Man måste misstro de fotografiska bevisen, filmen.
Man måste misstro allt och alla och bara tro på Nick.
Eller Arnett, som tror att Nick tog bilden,
för att Horst sa till honom att Nick tog bilden.
Alla bevis kommer från Horsts mun.
Som före detta bildchef på AP
har du goda förutsättningar att förstå vad det är vi tittar på här.
Om vi lyfter det med AP, vad innebär det för fotot? Vad innebär det för AP?
Ingen ifrågasätter att bilden är äkta.
Bildens äkthet och kraft kvarstår.
Att AP äger bilden och distributionsrätten kvarstår.
Många personer kommer att svärtas ned.
Folk som har försvarat det med näbbar och klor.
Ja.
På sätt och vis återtar vietnameserna berättelsen
om nåt som hände i deras land,
i stället för att, vad gäller bildens upphov, pådyvlas en berättelse.
Det är inte lätt att skriva om en berättelse
som har funnits i folks kollektiva medvetande så länge.
Hur ska Nick Út kunna erkänna det? "Det var ett misstag. Jag tog inte fotot."
Ju längre tiden går, desto svårare blir det.
Antingen gör man det direkt eller aldrig, eller hur?
För Nghệ…gäller det rättvisa.
Det gäller rättvisa. Det är rätt mäktigt.
Jag tror att AP är den stora elefanten i rummet,
och jag har svårt att tro
att de inte kommer att reagera när vi lägger fram dessa bevis.
AP GÅR MED PÅ ATT TRÄFFAS OCH DISKUTERA VÅRA FYND.
Det är inofficiellt, så jag kan ju inte avslöja särskilt mycket,
men jag tycker att vi gör det rätta som pratar med AP.
Huruvida AP gör det rätta återstår att se.
DEN 6 MAJ 2025 PUBLICERADE AP SIN EGEN UNDERSÖKNING
GÄLLANDE FOTOTS UPPHOVSMAN PÅ SIN SAJT.
I 52 år trodde man att Nick Út var fotografen
som tog "napalmflickan"-fotot.
Men ett nytt avslöjande
bestrider hans främsta bedrift som fotograf.
Det här ikoniska fotot är föremål för en växande kontrovers.
Är fotot verkligen hans?
Det kan handla om ett intrång som har varat i 50 år.
I AP-rapporten skriver man:
"Namn på upphovsman avlägsnas endast om otvetydiga bevis
visar att personen som påstår sig ha tagit fotot inte har gjort det."
De drog slutsatsen att upphovet
"inte kan bevisas otvetydigt på grund av tidens gång,
flera av nyckelpersonernas frånfälle och teknikens begränsningar.
Därför kommer attributionen av fotot att förbli oförändrad."
RAPPORTEN ANGER SKÄL TILL ATT AP STÖTTAR NICK ÚT
INKLUSIVE ÖGONVITTNENS UTSAGOR.
PETER ARNETT OCH DAVID BURNETT VIDHÅLLER ATT NICK ÚT TOG BILDEN.
AP IFRÅGASÄTTER OCKSÅ CARL ROBINSONS TROVÄRDIGHET.
FILMENS ANALYS AV SCENEN VERKAR ANVÄNDA BRISTFÄLLIG 3D-GRAFIK
AP DRAR FÖLJANDE VIKTIGA SLUTSATS:
"DET ÄR OSANNOLIKT ATT FOTOT TOGS MED EN LEICA-KAMERA."
Ja, det var en sån kamera. Det var en Pentax.
"DET ÄR SANNOLIKT ATT FOTOT TOGS MED EN PENTAX-KAMERA."
"AP UTESLUTER INTE ATT NICK ÚT INTE TOG FOTOT."
Med hjälp av material från AP-rapporten kan vi nu förfina våra slutsatser.
Vi har analyserat det här fotot av David Burnett.
Nick Út syns i förgrunden,
medan Kim Phúc fortfarande är ute på fälten bredvid huvudvägen.
Det långa objektivet komprimerar perspektivet
och får dem att verka närmare än de är.
Ett taggtrådsstängsel, synligt bredvid Út,
visar att han fortfarande är vid vägspärren.
Det vill säga cirka 170 meter från platsen
där "napalmflickan"-fotot snart kommer att tas.
I detta ögonblick är Kim Phúc bara cirka 60 meter från den platsen.
Burnetts foto visar att om Út skulle ha tagit den berömda bilden,
hade han behövt springa tre gånger så långt som Kim Phúc på samma tid.
Sen granskade vi ett tre sekunder långt klipp från NBC,
filmat omedelbart efter att "napalmflickan"-fotot togs.
En noggrann analys av vattnet som syns på vägen på olika bilder
gör att vi kan fastställa Kim Phúcs förflyttning.
Från sin position på "napalmflickan"-fotot
har hon avancerat ungefär 40 meter längs vägen
när hon syns bakifrån i den här bildrutan i ITN:s film.
Baserat på hennes beräknade hastighet har det gått 15 sekunder sen fotot togs.
Vår 3D-rekonstruktion av den här bildrutan placerar Nick Út
på ett avstånd på cirka 50 meter från ITN:s kameramän.
Med andra ord, 15 sekunder efter att fotografiet togs,
syns Út ungefär 75 meter
från platsen där "napalmflickan"-fotot togs
och han går fortfarande längs vägen från motsatt håll.
Om Nick Út skulle ha tagit fotot
hade han varit tvungen att springa 170 meter längs vägen
från sin position vid vägspärren,
sen sprinta tillbaka 75 meter,
vända sig om och slutligen dyka upp en stund senare
när han i lugn takt går mot platsen.
Det framstår som ett extremt osannolikt scenario.
WORLD PRESS PHOTO, ARRANGÖR AV DET VIKTIGASTE INTERNATIONELLA FOTOPRISET,
BESTÄLLDE EN EGEN FORENSISK UNDERSÖKNING.
Nya rön hävdar att Nick Út inte tog det ikoniska fotot,
vilket väckte eftertanke inom World Press Photo, samt en efterföljande utredning.
Nu vill jag be vd:n för World Press Photo Foundation,
Joumana El Zein Khoury, att komma upp på scenen. Ge henne en stor applåd.
I linje med våra bedömningsrutiner och våra värderingar
kan vi inte, med den mängd tvivel som finns,
fortsatt säga att fotot attribueras till Nick Út.
Det vi har gjort är att upphäva attributionen till Nick Út.
Vi anser att upphovsrätt är väldigt viktigt.
Sanning är väldigt viktigt.
Noggrannhet är väldigt viktigt.
Vi anser att vår publik och vårt samhälle förtjänar det, särskilt i dagens värld…
DET ÄR FÖRSTA GÅNGEN I ORGANISATIONENS 70-ÅRIGA HISTORIA
SOM ETT VINNANDE FOTOS ATTRIBUTION HAR UPPHÄVTS.
Det som vi godtar som belagt har ofta formats mer av makt än av perspektiv.
Men även de mest befästa berättelserna förtjänar att omprövas.
Otaliga vietnamesiska fotografer och reportrar arbetade anonymt
under Vietnamkriget.
Inte för att de valde det, utan för att deras arbete tillskrevs andra.
De accepterade det, för de hade inget val.
De var outsiders i sitt eget land och visste att ingen skulle lyssna.
Mamma gick bort för nio år sen.
För några veckor sen tänkte jag på henne,
och jag bestämde mig för att gå igenom den röda väskan i mammas garderob.
Och det sista jag såg var…
…ett klipp ur en gammal tidning,
noggrant urklippt och ordentligt vikt.
Ett ikoniskt foto som mamma slängde för många år sen.
Men hon behöll tidningsurklippet
och sparade det i hemlighet,
under tystnad.
Tystnad är inte sanning, och med åren lät tystnaden högre.
Tidens tand gör minnena ofullkomliga.
Men det spelar roll vem som tryckte på avtryckaren,
för det säger nåt om vem som blir ihågkommen
och vem som raderas.
När sanningen ignoreras, det är då samhället blir korrumperat.
Sanningen är sanningen.
Den kan inte förvrängas eller slitas sönder.
För då är det inte längre sanningen, och vi har förlorat vår moraliska kompass.
Efter 50 år hoppas jag att man inte längre ser vietnamesiska barn via det fotot,
utan via ljusare, gladare bilder.
Jag hoppas att sanningen kommer att återupprättas
och att Nick Út själv kommer att känna lättnad och frid.
NICK ÚT SVARADE INTE NÄR VI BAD OM INTERVJUER.
HAN FÖRNEKAR ANKLAGELSERNA. HAN VIDHÅLLER ATT HAN TOG FOTOT
OCH FÖRDE PHAN THI KIM PHÚC TILL SJUKHUS.
HAN SA TILL AP ATT HAN HADE MED SIG SIN BRORS PENTAX-KAMERA ÖVERALLT.
HANS ADVOKAT SA ATT ÚT FOTADE MORMODERN EFTER KIM PHÚC.
"HAN BLEV FÖRVIRRAD AV KAOSET DEN DAGEN."
NICK ÚT SÄGER ATT ÖGONVITTNEN STÖDJER ATT HAN TOG BILDEN.
HANS ADVOKAT SA ATT AP "BEKRÄFTAR ATT HAN STÅR KVAR SOM UPPHOVSMAN".
KIM PHÚC SÄGER ATT HON "INTE MINNS DE MINUTERNA".
HON SÄGER ATT ÖGONVITTNEN SA TILL HENNE ATT NICK ÚT TOG FOTOT
OCH FÖRDE HENNE TILL SJUKHUS. DET TROR HON PÅ.
KIM PHÚC ARBETAR VIDARE
SOM UNESCO-AMBASSADÖR FÖR FRED OCH FÖR KRIGETS OFFER.
Fotot på den nioåriga flickan som heter Phan Thi Kim Phúc
och fyra andra barn som springer mot en fotograf,
brända och skrikande i juni 1972,
vilket blev ett av de viktigaste fotografierna nånsin,
togs, tror jag,
av en man som heter Nguyễn Thành Nghệ.
TILL: REDAKTÖR@ SKICKA
Jag har hållit fast vid den här sanningen i över 50 år.
Det var jag som tog fotot.
Nu har jag en röst.
TILL DE VIETNAMESISKA FOTOGRAFERNA I USA:S KRIG I VIETNAM
OCH DE MODIGA FRILANSFOTOGRAFERNA I DAGENS KRIG,
DEN HÄR FILMEN TILLÄGNAS ER.
FOTOGRAFEN: VEM TOG VIETNAMKRIGETS MEST KÄNDA BILD?