Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
МЕМОРИАЛ И МУЗЕЙ АУШВИЦ-БИРКЕНАУ
Аушвиц ме ужасява.
Добре...
Не.
Още не съм готов да вляза. Съжалявам.
Защо нямам смелостта да го направя?
ГАРИ Е СИНЪТ НА ЛАЛИ СОКОЛОВ, ТАТУИРОВЧИКЪТ НА АУШВИЦ
Вие живеете в уникален свят,
защото светът знае историята на майка ви и баща ви.
Г-н Соколов...
Наричайте ме Лали.
Търсите човек, който да опише живота ви?
Родителите ми сякаш бяха заключили някъде миналото си.
Историята му била крита десетилетия наред,
докато той не я разказал пред Хедър Морис.
Това е една история от Холокоста.
Но не е историята на Холокоста.
Още има въпроси без отговори.
Защо баща ми бе така загрубял?
Защо майка ми беше толкова потисната?
Хората, прочели книгата, знаеха повече от мен, докато растях.
Мисълта, че трябва да мина през този портал, ме ужасява.
Опитах четири пъти, но не успях дори да мина през портала.
Почувствах се като страхливец.
Това е историята на родителите ми.
Татко щеше много да се гордее.
Това е невероятно.
Усетих присъствието на майка ви.
Тя ми позволи да разкажа историята.
Той е просто един човек, толкова малък в този огромен лагер,
който научава какъв ужас цари там.
Това, което ме съсипва,
е тази пропаст -
фактът, че те са изживели нещо, което аз още не познавам.
Трябва да го направя.
АВСТРАЛИЯ
Усмихни се пред камерата.
Хубавото ми птиче.
Когато не ми се кара.
Ето така.
МЕЛБЪРН НА 15 560 КМ ОТ АУШВИЦ
Казвам се Гари Соколов.
Аз съм единственото дете на Лали и Гита Соколов.
Родителите ми бяха щастливи хора.
Бяха почти успели да заличат цялото това преживяване.
За тях винаги е било важно да продължават напред.
Вижте колко е хубава майка ми.
Вижте баща ми, тази усмивка...
Вижте колко са били горди, че им се е родило дете.
След 16-годишни опити
най-после им се е родил син.
Вижте как сияят.
ГИТА СОКОЛОВ УМИРА ПРЕЗ 2003 Г.
ЛАЛИ УМИРА ТРИ ГОДИНИ ПО-КЪСНО.
На 63 г. съм.
Време е.
Време е да опозная родителите си.
"ТАТУИРОВЧИКЪТ НА АУШВИЦ"
Те заслужават да разбера това, което са преживели.
Искам да мина по техните стъпки,
да се опитам да разбера какво им е минавало през ума.
Случилото се там бе белязало целия им живот.
Кога пристигнахте в Австралия?
ЛАЛИ СОКОЛОВ
През септември 1949 г.
Да ви покажа ли снимката?
Тази снимка е от първия ден след пристигането ни в Австралия.
Това е в Сидни.
Имате ли деца?
ГИТА СОКОЛОВ
Слава богу, имам син.
Много голямо и добро момче.
Постоянно е голям, добър е от време на време.
Как се казва? - Гари. Много го обичаме.
Искаш ли помощ?
Би ли извадил майонезата? - Да.
И сол.
Да! - Какво има?
За мен беше много важно да стана баща.
Щях да изпитвам огромно чувство за вина,
ако след оцеляването на родителите ми
аз не бях създал потомство.
Здравейте, честит шабат. - Честит шабат.
Здрасти, мамо! - Мали, колко си хубава!
Как си? Честит шабат.
Ценя всеки щастлив или тъжен момент, прекаран с тях,
защото съм баща.
Това е невероятно.
Честит шабат на всички. - Честит шабат на всички.
Наздраве. - Наздраве.
Започвайте.
Кой открадна соса?
Аз.
СЛЕД СМЪРТТА НА ГИТА ЛАЛИ РАЗКАЗВА ИСТОРИЯТА ИМ НА ХЕДЪР МОРИС
Готов ли сте? - Да.
През първия ден, който прекарах с него, той каза:
"Знаете ли, че аз бях татуировчикът на Аушвиц?".
ХЕДЪР МОРИС ПИСАТЕЛ
Прекарвах времето си с Лали, който бе живял
през един от най-ужасните периоди в съвременната история.
Не само това, той бе оцелял. Бе се борил.
Постоянно минаваше с пръст по цифрите на ръката си.
ХАРВИ КАЙТЕЛ ЛАЛИ, "ТАТУИРОВЧИКЪТ НА АУШВИЦ"
Понякога се връщах от работа
и го заварвах да стои прав, загледан през прозореца.
Дори не чуваше, че влизам.
Казвах: "Здрасти, татко".
Минаваха минута или две, преди да реагира.
Аз съм тук.
Знаеш го.
Баща ви много пъти ми е казвал,
че постоянно е заобиколен от призраци.
Били са с него, откакто напуснал Аушвиц.
Понякога усещах, че не е с мен,
че отново се е върнал в 1942 г.
Когато бях на 11 или 12 г., имаше един документален филм -
"Светът във война".
Родителите ми казаха, че трябва да го гледам.
"СВЕТЪТ ВЪВ ВОЙНА"
Трябваше да седна сам и да го изгледам.
Това, което преживяхме, ще е трудно за разбиране
дори от съвременниците ни.
Ще е още по-трудно за поколенията,
които нямат лични преживявания през онези дни.
Видях как булдозерите
трупаха мъртвите тела на купове.
Хората лежаха по земята,
всичките бяха кожа и кости.
Видяното много ме впечатли, това беше първият ми досег с тези неща.
Но след това просто...
... хапнах нещо и си легнах.
Бихте ли казали, че сте били белязан от тяхната травма?
Много интересен въпрос.
Родителите ми сякаш бяха
заключили някъде миналото си.
"Това беше преди.
Сега сме тук, в Австралия."
Защо дойдохте в Австралия?
Защо ли? За да бъдем възможно най-далеч от всичките "-изми".
Нацизъм, комунизъм... Не исках да чувам за тях.
Исках ги далеч от мен.
АВСТРАЛИЯ ИСТИНСКАТА ЗЕМЯ
След Втората световна война Австралия отвори вратите си за Европа.
Над милион мигранти донесоха един нов облик,
учейки английски, намирайки работа, отглеждайки деца.
Повечето от тях не съжаляваха за каквото и да било.
Да, младата Австралия е светъл лъч,
истинска земя
в нашия променящ се свят.
НАД 35 000 ЕВРЕИ ОТ ЕВРОПА ЗАПОЧВАТ НОВ ЖИВОТ В АВСТРАЛИЯ
ПРЕЗ 40-ТЕ ГОДИНИ НА 20-И ВЕК.
В МЕЛБЪРН ЖИВЕЕ ЕДНА ОТ НАЙ-ГОЛЕМИТЕ ОБЩНОСТИ, ОЦЕЛЕЛИ ОТ ХОЛОКОСТА
ИЗВЪН ИЗРАЕЛ.
Не съм срещал оцелял от Холокоста, който да има желание
да говори за преживяното.
Отиваме да се срещнем с един мъж на име Абрам Голдбърг.
Той е един от основателите на Музея на Холокоста в Мелбърн.
След 10 дни има рожден ден.
Ще навърши 100 г.
НА 29 АВГУСТ 1944 Г.
АБРАМ ГОЛДБЪРГ И МАЙКА МУ СА ДЕПОРТИРАНИ ОТ ЛОДЗ, ПОЛША,
В АУШВИЦ 2-БИРКЕНАУ.
АБРАМ Е НА 19 Г., КОГАТО ВЛИЗА В ЛАГЕРА.
Когато отвориха портала,
помните ли какво си помислихте?
Единствената ми мисъл беше: "Какво ще правя? Как ще спася мама?".
Да...
Когато поведоха майка ми към товарния влак за добитък,
не знаехме какви са тези пламъци.
Ясно. - Никой не знаеше нищо.
Осъзнаваш само, че си в ада.
По начина, по който се отнасяха към хората,
тя бе разбрала, че няма да оцелее.
Да...
Затова се обърна и ми каза:
"Абрам, направи всичко възможно да оцелееш".
Знаех, че ще посветя целия си живот на това.
И точно това правя.
Няма да допусна светът да забрави какво се е случило.
За мен е голяма чест да разговарям с вас.
Никой нищо не ми е разказвал.
Никой не искаше.
Аз се погрижих децата ми да знаят.
ПОМНЕТЕ
Младите евреи в Австралия често биват отглеждани в сянката
на лично преживяното от родителите им преследване.
ИЗСЛЕДВАНИЯТА ПОКАЗВАТ, ЧЕ ТРАВМАТА ОТ ХОЛОКОСТА
СЕ ПРЕДАВА НА СЛЕДВАЩИТЕ ПОКОЛЕНИЯ.
Казвам се Джордж Халас.
През последните 25 години
изследвам травмата, предавана през поколенията,
на базата на преживяното от майка ми Алис,
която е оцеляла от Холокоста.
Вие сте второ поколение, както и аз.
Интересувахте ли се от тяхната история?
Мисля, че спрях да задавам въпроси,
защото родителите ми никога не отговаряха.
Това ми говори, че са предпочитали да държат всичко в тайна.
Да.
Смятате ли, че е имало степен на безчувственост при някого от тях
или и в двамата?
При мама - определено не. При татко - може би да.
Никога не съм го виждал да изразява някаква емоция.
Разбирам.
Явно в лагерите с него се е случило нещо...
... вцепеняващо,
което го е превърнало в човек, който гледа само напред.
Да... - И никога назад.
Бях свидетел на разни неща.
На убийства.
На изтезания, на побои.
Момчета убиваха момчета, затворници убиваха други затворници.
От това, което чувам,
разбирам, че въпреки преживяното в Аушвиц-Биркенау,
баща ви е продължил напред.
Ако оцелееш, когато всички около теб умират,
си казваш: "Е, днес оцелях".
Това е инстинкт за оцеляване.
Да, съвсем логично е.
Да.
Травмата от Холокоста идва от преживяване, толкова смазващо,
че е довело до промени в съзнанието и в тялото.
Именно този метод на оцеляване е наречен "травматично преживяване".
Защо баща ми бе така загрубял?
Защо майка ми беше толкова потисната?
Как са се чувствали всеки ден, събуждайки се с въпроса:
"Дали ще бъда жив след 10 минути?"
или "Дали някой няма просто да ме гръмне?".
Искам да го разбера и да го почувствам.
Мисля, че искам да се върна там.
МЕЛАНИ ЛИНСКИ ХЕДЪР, "ТАТУИРОВЧИКЪТ НА АУШВИЦ"
В Биркенау. В лагера.
Мислех, че никога няма да се върнете в Европа.
Едно от нещата, свързани с баща ми, за които най-много съжалявам,
е, че трябваше да взема самолета и да го заведа.
Аушвиц ме ужасява.
Слушаш тези истории, четеш книгата, гледаш сериала,
но да си там, където са били те...
Избягвах този момент.
Сега съм на 63 г.
Нощем се будя, потънал в пот.
Защо нямам смелостта да го направя? Това е историята на родителите ми.
Трябва да го направя сега.
Ключове, телефон, портфейл, паспорт.
Готов съм.
Вижте, това наистина се случва.
ПРЕДИ ДА ОТИДЕ В АУШВИЦ,
ГАРИ ИСКА ДА ВИДИ КЪДЕ СА ОТРАСНАЛИ МАЙКА МУ И БАЩА МУ.
СЛОВАКИЯ
Къде в Чехословакия сте роден?
В малък град на име Кромпахи.
В Словакия.
КРОМПАХИ
НА 225 КМ ОТ АУШВИЦ
Тази гледка е изумителна.
Виждат се хълмовете и долината.
Представете си да виждате това всяка сутрин.
Какво спокойно детство.
Как ли е изглеждало тогава?
Не знам абсолютно нищо за Кромпахи.
Знам само, че баща ми е живял в Кромпахи с родителите си.
Било е истински шок.
Скоро щяла да избухне война.
Германците са дошли в Словакия през 1942 г.
Да.
Нещо подсказваше ли ви, че идват към вас?
Не...
Мога да ви кажа,
че не вярвах в това.
Не вярвах,
защото средата, в която живеехме, беше друга.
Мисля, че Гари няма представа
какво ще види, ще почувства и ще научи през идните няколко дни.
Той го научава сега, като 60-годишен мъж.
Предполагам, че ще бъде силно емоционално преживяване.
Аз ще бъда до него.
ПРЕЗ 2020 Г. ХЕДЪР ПОРЪЧВА МЕМОРИАЛ НА ХОЛОКОСТА
СЪС СПЕЦИАЛНО ПОСВЕЩЕНИЕ КЪМ ЛАЛИ.
Хедър...
В Кромпахи няма по-специално място
от това, на което се намираме сега.
МЕМОРИАЛ НА ХОЛОКОСТА НА СОКОЛОВ
Това е подарък от мен за баща ви и майка ви, за вас и дъщерите ви.
За дъщерите ми... - Да. Ето го.
Ленка, елате при нас.
Здравейте, Ленка.
Приятно ми е. - На мен също.
Ленка, бихте ли превели? - Да.
За мен ще бъде чест.
"В памет на г-н Лудвиг Айзенберг Соколов...
ЛЕНКА ПУСТАЙ ИЗСЛЕДОВАТЕЛ И ПРЕВОДАЧ
... който е живял тук.
Този мемориал е посветен
на всички хора, които са били лишени от свобода,
достойнство, дом
и от собственото си име.
В памет на всички жертви на Холокоста."
Татко щеше много да се гордее.
Това е невероятно.
Много се гордеем с този мемориал.
Този образ
е дълбоко запечатан в съзнанието ми.
Родителите ми цял живот се държеха за ръце.
Много се обичаха.
В Кромпахи ли ходехте на училище? - Да.
Ходех.
Осем години учих в нормално училище,
което трябваше да посещава всяко дете.
Здравейте. - Гари?
АНА ПУСТАЙ МЕСТЕН ИСТОРИК
Гари, да. - Ана.
Приятно ми е, Ана.
Добри ден. - Добри ден.
Може ли да седна на някой стол?
Едва ли са от онова време. - Няма значение.
Това е стаята. - Седнете.
Отзад.
Баща ми не би седнал отпред.
Да.
Той ми спомена, че в училище
гледал през прозореца и мечтаел.
Виж ме, татко.
Може би седя на твоя стол и гледам през прозореца
в родния ти град - това е страхотно.
Когато излезе книгата "Татуировчикът на Аушвиц",
разбрах, че Лали е роден през 1916 г.
Баща ми също е роден през 1916 г.
Дано познаете баща си Лали.
Трябва да е един от тези двамата.
По-скоро този. Определено е той.
Изглежда много умен.
Вземете я за спомен от баща си.
Наистина ли?
Вземете я за спомен.
Задръжте я за спомен.
Много ви благодаря.
Не съм виждал снимка на баща си от преди войната.
Никога.
Благодаря ви.
Много ви благодаря. - Удоволствието е мое.
Днес беше един невероятен ден.
Намерих нещо, което мисля, че ще се радвате да видите.
Намерихме къща,
в която баща ви е живял през 1930 г.
МИРОСЛАВ ДУТКО ИСТОРИК
Това е Миро. - Здравейте.
Много ми е приятно. - На мен също.
Чудесна находка.
Благодаря. - Браво.
Къщите тук не подлежат на ремонт, трябва да бъдат разрушени.
Тази част от сградата е била за животните.
Оборът. - Да.
Можем да си представим, че тук са гледали зайци,
може би кокошки.
Сигурно е имало и кон.
Имахме коне.
Двама души пренасяха багаж
от гарата
до там, където хората отиваха.
Помагахте ли в семейния бизнес?
КРОМПАХИ
Не много.
Приближаваме се към къщата на дядо ви,
където баща ви е живял.
Има стъпала, които водят в къщата.
Със сигурност членовете на семейството са минавали оттук.
Слава богу, че са малко.
Както виждате, тя е в много лошо състояние.
Това вероятно е последният ни шанс да я посетим.
Когато влязох, се надявах да усетя нещо
на духовно ниво.
Подбирам камъчета, които да сложа на гроба на татко.
От родната му къща.
Вижте.
Имам достатъчно и за двата гроба.
Това е просто прекрасно.
Всеки път, когато отиваш на нечий гроб,
трябва да оставиш камъче,
за да знае покойникът, че си бил там.
Говорехте за живата история.
Това е историята за това къде са живели.
Това е просто невероятно.
Здравей, Лали от Кромпахи.
Трябва да тръгвам.
Чакай!
Не знам как се казваш.
Гита.
Къде сте родена? - Във Вранов над Топлу, Словакия.
В този малък град живееха към 200 семейства.
НА 290 КМ ОТ АУШВИЦ
Хората бяха много сплотени.
Двеста еврейски семейства или...
Да, еврейски семейства.
Вашето семейство колко души наброяваше?
Шест деца и покойните ми майка и баща.
Ще ви покажем документа, където е отбелязано раждането на майка ви.
Намерихме го в Регистъра.
Нямам търпение.
Да забавим темпото. - Да го забавим?
Иначе се вълнувам прекалено много.
Не съм виждал тази снимка.
Вижте...
... колко е стилна майка ми.
Вижте тази усмивка.
На тази снимка няма травма.
Това е истински щастлив човек.
Щастлива е, че е жива.
Много хубава снимка. Бог да я благослови.
Гари, това е мястото,
където вписват всички раждания във Вранов.
Първото и може би най-специалното място.
Майка ми... - Това е майка ви.
Да.
Тук е записано, че е родена във Вранов
на 11 март 1925 г.
Тук са вписани ражданията на сестрите й.
Рахел, Голда и Фани.
Те не са се върнали.
Не са се върнали.
Да...
Тези мръсници...
РОДИТЕЛИТЕ НА ГИТА И СЕСТРИТЕ Й СА ПРАТЕНИ В НАЦИСТКИЯ ЛАГЕ
В ЛЮБЛИН, ПОЛША.
Защо майка ви не ви е казала за трите си сестри?
Как да ви отговоря?
Колко затворена трябва да е била майка ми,
за да го премълчи
и дори да не спомене, че е имала три сестри?
Много обичам баща си,
но сърцето си съм наследил от майка си.
Това беше емоционално по-натоварващо.
Тя просто го е погребала в себе си.
Погребала го е.
Може би затова беше така потисната, защото го е заровила надълбоко,
но още го е носела в съзнанието си.
Това би обяснило кошмарите, които сънуваше.
ОТ 1700 ЕВРЕИ, ДЕПОРТИРАНИ ОТ ВРАНОВ НАД ТОПЛУ,
САМО 120 СЕ ВРЪЩАТ СЛЕД КРАЯ НА ВОЙНАТА.
Мястото, където се намираме,
е било сърцето на еврейската общност.
То напомня за това, което се е случило в цяла Европа.
Ще го кажа така...
Там е имало синагога...
... но вече няма.
Там е бил ритуалният басейн,
наречен "микве", но сега го няма.
Евреите са живели тук, но вече ги няма.
Останала е една паметна плоча.
Нищо повече.
Тук е била стената на синагогата, която майка ми е посещавала.
Малко камъни от синагогата на майка ми,
която вече не съществува.
Четем откъси от нещо, което наричаме "Записите за Холокоста на майка ми".
Това е изумителен проект
да се заснеме историята
на всеки оцелял от Холокоста, който е все още жив.
Ако нямате нищо против, искам да ви прочета какво...
... си е спомнила тя.
"Ходех на училище."
Но ме изгониха от там.
"Като всеки млад човек,
си мечтаех да уча."
На 17 г. все още не знаеш с какво искаш да се занимаваш.
Знаехме, че живеем в тежки времена.
Знаели, че се случва нещо лошо, но не били съвсем наясно какво.
Попитали я...
По това време баща ви продължаваше ли да работи?
Не, взеха му пекарната. Тогава започнаха проблемите.
"Затвориха всичко и няколко седмици по-късно ни отведоха."
За нея обикновеният живот, който водели,
внезапно приключил.
Детството й приключило.
Семейството...
... било разкъсано.
Изчезнало.
Всичко...
... просто...
... изчезнало.
ПРЕЗ 1942 Г. СЛОВАКИЯ ДЕПОРТИРА ЕВРЕЙСКОТО СИ НАСЕЛЕНИЕ
В ОКУПИРАНАТА ОТ НАЦИСТИТЕ ПОЛША.
ТЯ Е ПЪРВИЯТ СЪЮЗНИК НА ГЕРМАНИЯ, КОЙТО ПРАВИ ТОВА.
Словаците винаги са били антисемити.
Общувахме с всички, те знаеха, че сме евреи.
Може би вътре в себе си са ни мразели.
ПРЕЗИДЕНТЪТ ТИСО 17.08.1942 Г.
Хората питат дали с евреите се постъпва християнски.
Човешко ли е? Не е ли кражба?
Аз питам християнско ли е нацията да иска да се отърве
от вечния си враг - евреите?
Словаци, отървете се от паразитите.
СЛОВАШКИЯТ ПРЕЗИДЕНТ ЙОЗЕФ ТИСО Е НАЦИСТКИ КОЛАБОРАЦИОНИСТ.
СЕРЕД
НА 315 КМ ОТ АУШВИЦ
ПОСТОЯННА ИЗЛОЖБА НА МУЗЕЯ НА ХОЛОКОСТА
ИСТОРИКЪТ МАДЕЛИНЕ ВАДКЕРТИ ПРОУЧВА ИСТОРИЯТА НА СЛОВАШКИТЕ ЕВРЕИ
ПО ВРЕМЕ НА ХОЛОКОСТА.
Имам писмо от 6-годишно момченце,
което писало на Йозеф Тисо.
Имам 7-годишна дъщеря.
Все едно да си представя как тя пише това писмо...
Да, стряскащо е.
Той е най-младият автор на писмо, който съм намирала.
Това момченце пише:
"Драги г-н президент, всяка вечер се моля да сте здрав.
Мама все ми казва, че ако съм послушен,
Иисус ще ми донесе най-прекрасния подарък
от г-н президента - да ни освободи".
СМЯТА СЕ, ЧЕ ТИСО ПОЛУЧАВА 20 000 ЖАЛБИ СРЕЩУ ДЕПОРТАЦИЯТА.
НАД 95 ПРОЦЕНТА ОТ ТЯХ СА ОТХВЪРЛЕНИ.
Искам да ви разкажа за този пример на пропаганда,
който е зад нас.
Тук пише: "Това е той. Разпознавате го по звездата.
Той заграбва всичко за себе си,
действа против страната и приятелите си".
Носенето на звездата на Давид е наложено от Еврейския кодекс.
Словашката преса го представя
като най-строгия расистки закон в цяла Европа,
по-строг от този на нацистите.
Не можели да посещават спортни събития, паркове, ресторанти, кина,
нито дори да ходят на пазара тогава, когато ходели всички.
Що за хора са били, що за човешки същества?
Това са нещата, които родителите ви са виждали.
Те внушавали, че евреите са отговорни
за всички проблеми на страната, което е невъзможно,
защото представлявали едва 3,6 процента от населението
по онова време. - Това е стряскащо.
Не дойдоха вкъщи.
Просто разлепиха съобщения,
че най-големите деца от всяко семейство
трябва да се явят на определено място същата вечер,
иначе ще отведат родителите им.
Трябваше да отида.
И аз отидох.
През март навърших 17 г.,
а през април ни депортираха.
Словашкото правителство дойде да отведе родителите ви...
Да, но не само моите родители,
а всички евреи.
Отведоха всеки, когото можаха.
Словашкото правителство плащало 500 райхсмарки за депортиран евреин.
Знаехте ли това? - Не.
Освен това те трябвало да плащат за "превоз".
Започвам да не се чувствам добре в тази страна,
в този момент.
В страната, в която са живели родителите ми,
в която са живели братята и сестрите им.
Като знам, че правителството е плащало да бъдат депортирани...
Все пак искам да уточня, че не всички мразели евреите.
Да.
Но имало много силен обществен натиск
да не се общува с евреи, да не им се помага...
ПРЕЗ 1942 Г. СЛОВАКИЯ ДЕПОРТИРА 58 000 ЕВРЕИ В ЛАГЕРИТЕ НА СМЪРТТА.
ОТ ТЯХ ОЦЕЛЯВАТ НЕ ПОВЕЧЕ ОТ 800.
Еврейската общност как отговори на тези действия?
По никакъв начин.
Те нищо не можеха да направят.
Никой нищо не можеше да направи.
Чувствам се привилегирован.
Всеки оцелял имал нужда от късмет в живота си
и аз съм отражението на този късмет.
Застанете в колона.
Движете се.
Къде отиваме?
В Полша.
Придвижвайте се напред!
Чух, че ще те обучат за монтьор. Ще поправяш коли, двигатели...
БРАТИСЛАВА НА 217 КМ ОТ АУШВИЦ
Чувствам се странно.
Тук снимахме качването във вагоните.
Беше странен снимачен ден.
Аз, Джона, си представях...
ДЖОНА ХАУЪР-КИНГ, ЛАЛИ
... как се е чувствал баща ви,
качвайки се във вагона - оказа се почти невъзможно.
Действие!
Вие какво изпитахте, като се качихте във вагона?
Затръшнаха вратата и всички се умълчаха.
Нямаше как това да не ни въздейства, и то доста дълбоко.
Никой не знаеше какво предстои.
Никой не знаеше къде отиваме.
Той е просто един човек,
толкова малък в този огромен лагер,
който научава какъв ужас цари там.
Мога да видя баща си във вашите очи.
Видях баща си в начина, по който гледахте Анна.
Този поглед, изпълнен с любов.
Очите ти...
Сини ли са?
Понякога.
Проблем ли има?
Не.
Трябваше ми още мастило.
АННА ПРУХНЯК, ГИТА
Колко трудно ви беше
да изиграете ролята на майка ми
по време на Холокоста?
Беше много плашещо.
В началото бях ужасена.
Чувствах огромна отговорност.
Усетих присъствието на майка ви от онези дни.
Понякога го усещам и сега.
Наистина ли? - Да.
Вие как се чувствахте, докато гледахте тази история на екрана?
Ще ви кажа кое ме порази най-много.
Казахте: "Бог не може да ни помогне".
Става дума за една крайно ортодоксална еврейка,
за която всичко се случва по Божията воля.
Да.
Мама беше точно такава.
Лали...
Къде е Бог?
Бог не може да ни помогне. Ние можем да Му помогнем.
Можем да Му покажем, че любовта още съществува. Дори тук.
Получих светско възпитание.
Мисля, че мама се бе отказала от голяма част от вярата си,
може би защото Бог я бе разочаровал.
Заради войната.
Какво мислите за това пътуване?
Чувствате ли се готов? - Не.
Дори съм още по-малко готов.
Това се превърна... Вижте, треперя.
Вижте само. Не треперя от студ.
Само при мисълта... - Да.
Свързвам влизането в Биркенау с една друга реалност,
по-различна от преди,
защото сега знам много повече.
Ако по някаква причина родителите ми не почиват в мир,
може би това ще им помогне.
Тук ли се качваме?
ПРЕЗ ПРОЛЕТТА НА 1942 Г.
СЛОВАШКИТЕ ЕВРЕЙКИ СА СРЕД ПЪРВИТЕ ДЕПОРТИРАНИ В ЛАГЕРИТЕ НА СМЪРТТА.
Майка ми описва пристигането си
в Аушвиц.
"През малкото прозорче на вагона
виждахме как хора с раирани дрехи работят на полето.
Обсъждахме видяното:
"Сигурно са престъпници. Това определено няма общо с нас".
Но когато пристигнахме,
ни очакваше много, много неприятна изненада.
Есесовците дойдоха и започнаха да крещят:
"Няма да излезете от тук.
Тук ще умрете"."
ГИТА ПРИСТИГА ПРЕЗ АПРИЛ 1942 Г.
Стоп!
Жените насам, мъжете натам. Благодаря. Движение!
Искам да знам.
Искам да знам как са се чувствали и доколкото мога,
да мина по техните стъпки.
Четири пъти отлагах това пътуване.
Не искам да го отлагам пети път.
Този път отивам.
ПОЛША
16 СЕПТЕМВРИ 2024 Г. 6 Ч. СУТРИНТА
Изненадан съм от начина, по който се чувствам.
Искам да видя какво се е случило там.
Искам да се доближа до родителите си вътре, в лагера.
Готов съм.
АУШВИЦ ФУНКЦИОНИРА ОТ 1940 ДО 1945 Г.
ТОЙ Е НАЙ-ГОЛЕМИЯТ И НАЙ-СМЪРТОНОСЕН НАЦИСТКИ КОНЦЕНТРАЦИОНЕН ЛАГЕР.
ТАМ СА УБИТИ 1 МЛН. ЕВРЕИ, 100 000 ПОЛЯЦИ, РОМИ, СИНТИ, РУСНАЦИ И ДР.
Не спирам да треперя.
Добре...
Елате.
Дайте ми ръката си.
Добре съм.
Здравейте, Павел. - Гари.
Приятно ми е. - Радвам се, че се срещаме тук.
ПАВЕЛ САВИКИ ПЕДАГОГ
Знам, че няма да ви бъде лесно,
но ви благодаря,
че дойдохте в мемориала.
Можем да започваме, елате с мен.
Краката ми не спират да треперят.
Добре... - Хайде.
През 1942 г. Аушвиц става лагер за изтребление.
Тук, пред нас, може да видите емблематичния портал
с надписа "Арбайт махт фрай" - "Трудът те прави свободен".
Заведоха ни в Аушвиц.
Погледнах нагоре.
Видях надписа "Арбайт махт фрай", на немски.
И още с влизането кошмарът започна.
Още не съм готов да вляза. Съжалявам.
Краката ми не спират да треперят.
Добре...
Не.
Добре, хайде.
Когато слязохме и видяхме есесовците,
видяхме кучетата и побоите,
разбрахме какво се случваше.
Повечето от тези сгради са били спални помещения на затворниците.
Броят на хората в такава сграда можел
да надвишава 1000 души.
Знае ли се в коя от тези сгради е била майка ми?
Не.
Не разполагаме с документи, свързани с майка ви.
Преди евакуацията есесовците наредили
затворниците да изгорят документацията.
Към 95 процента от документите в лагера били унищожени.
От тази страна
има цял куп детски обувки.
Някои от тях са принадлежали на деца, които са били под годинка.
Опитвам се да си представя крака на Авива.
Шокиращо.
ОСТАНАЛИ СА НАД 100 000 ОБУВКИ НА ЖЕРТВИ.
В МУЗЕЯ СЕ ПАЗЯТ 3 800 КУФАРА.
Не бива да забравяме, че зад всеки предмет, който виждаме,
стои един човек.
Да.
Зад всяка вещ стои нечия история, конкретно име, конкретен човек.
Това идва от място близо до дома им -
на него е изписано малкото име на баща ми - Лудвиг.
Мащабът на случилото се просто...
Дадоха ли ви номер?
Да.
32407.
АУШВИЦ Е ЕДИНСТВЕНИЯТ КОНЦЕНТРАЦИОНЕН ЛАГЕР,
В КОЙТО ТАТУИРОВКАТА СЕ ИЗПОЛЗВА КАТО МЕТОД ЗА ИДЕНТИФИКАЦИЯ.
Когато хората мислят за оцелелите от Аушвиц...
Аз мисля за татуировките. - Татуировката е нещо съществено.
Децата на оцелелите помнят татуировката,
понякога без да знаят значението й,
защото не им е било обяснено.
В бюрократичния свят на есесовците не знаели...
Кой кой е. - Именно.
Решили,
че ще е по-удобно, ако номерът не се трие.
Затова имали нужда от татуировчици. Баща ви бил един от тях.
В края на дървената дръжка имаше две игли.
Едната беше по-дълга, другата - малко по-къса.
Така изписвахме номерата.
Майка ми...
Помня, че един ден се върна с голяма превръзка на ръката.
Бе ходила да заличат татуирания номер,
защото повече не можеше да го гледа.
БЛОК 11 В АУШВИЦ 1 Е ЛАГЕРНИЯТ ЗАТВОР,
ИЗВЕСТЕН СРЕД ЗАТВОРНИЦИТЕ КАТО "БЛОК НА СМЪРТТА".
Есесовците водеха затворниците там.
Един ден стигнах до блок 11.
Те ме вкараха там.
Измъчваха ме.
Биха ме.
Не знаем как
разследването е довело до хвърлянето му в затвора.
Много е вероятно да са го довели тук.
Първо са килиите, в които са стояли прави.
Това е много тежко наказание -
четирима души стояли прави на един квадратен метър
цяла нощ.
Тези килии изглеждат така.
Със зидани тухли.
Хората пропълзявали вътре
и стояли прави цяла нощ.
Влизал въздух само от там.
Дупката е много малка, а може и да е затворена отвън.
Това е едно от суровите наказания, които прилагали тук.
Килии с различно предназначение -
в едни стояли прави,
в други гладували,
в трети умирали от задушаване.
Това е мястото за екзекуции
на затвора.
Застрелвали ги в тила.
Това място е превърнато в мемориален паметник,
както можете да видите.
Винаги е вдигнато раираното знаме...
Като униформите. - Като униформите.
То символизира затворниците.
Тук хвърляли пясък
и стърготини, които да попиват кръвта.
Кръвта е навлязла на метри в земята.
ФУНКЦИОНИРАЛ В ПРОДЪЛЖЕНИЕ НА ТРИ ГОДИНИ,
КРЕМАТОРИУМ 1 Е ПЪРВАТА ГАЗОВА КАМЕРА В АУШВИЦ.
На едно място се извършваше обгазяването,
на друго - изгарянето.
Не успяваха да изгорят телата достатъчно бързо.
Имаше конвейерна лента от газовата камера
към крематориума.
Тази конвейерна лента работеше по 24 часа в денонощието
и превозваше обгазените затворници, голи.
АУШВИЦ 2-БИРКЕНАУ
ПРЕЗ АПРИЛ 1942 Г. ЛАЛИ Е ПРЕХВЪРЛЕН В АУШВИЦ 2-БИРКЕНАУ.
ТРИ МЕСЕЦА ПО-КЪСНО
ГИТА Е ПРЕМЕСТЕНА В ЖЕНСКИЯ ЛАГЕ В АУШВИЦ 2-БИРКЕНАУ.
През юли отидохме в Биркенау.
Тогава започнаха истинските проблеми.
Убийствата и изчезването на хора.
Ето. Това е сградата.
Ето и влаковите релси.
Сърцето ми препуска.
Цялото пространство, което виждате...
Колко е голям!
Всъщност това е
може би не целият, но по-голямата част от Биркенау.
Още ли има?
Една част се намира в гората, но от тук е трудно да се види.
Това са близо 2000 дка площ.
Когато преместили избиването на затворниците от Аушвиц 1,
който е на 3 км от тук, в Биркенау,
превърнали умъртвяването в индустриален процес.
В Аушвиц са били убити около 1 млн. евреи.
Всъщност в Биркенау
имало шест газови камери и четири крематориума.
Тъкмо тогава дошли близките ми.
Щабът беше в Аушвиц.
Масовото изтребление се извършваше в Биркенау.
В цял свят се говори за Аушвиц,
но истинският лагер на смъртта беше Биркенау.
Това е товарен вагон от онази епоха.
Повечето евреи били депортирани в товарни вагони.
Говори се за вагони за добитък, но добитъкът имал нужда от въздух.
В много свидетелства четем за липса на въздух,
за препълнени вагони с по 80 души в тях.
Господи...
Само този отвор ли е?
Един отвор, през който влизал въздух от тази страна, и един от другата.
Много от оцелелите казват, че да застанеш до отворите, било...
Животоспасяващо. - Защото можели да дишат.
Да.
На това място се извършвала селекцията,
когато пристигнел вагон с евреи.
Тези, които не били евреи, не били селектирани.
Смятаме, че около 75 процента от евреите били убивани веднага.
Не всички идваха в лагера.
Идваха само силните.
Другите веднага бяха изпращани за обгазяване.
Дори заради една пъпчица на ръката отиваха вляво.
Повечето момичета от моя град бяха отведени
за нещо съвсем дребно.
Хората не знаят, че повече никога няма да се видят.
Някои от тях стават затворници.
Водят ги на място, където им правят татуировката,
след това влизат в лагера.
Малко по-късно научават,
че другите са отведени към газовите камери.
Затворниците нямат... Никой не украсява нещата.
Казват им грубата истина.
Много от тези хора просто не могат да я понесат.
В началото хората не можеха да го понесат
и хукваха към оградата.
По нея минаваха 3000-4000 волта ток.
Хващаха се за оградата
и веднага умираха.
Токът ги убиваше.
Това се случваше всеки ден.
Така беше в първите дни в Биркенау.
Мястото е огромно.
Като погледнете надолу,
виждате ред след ред, след ред...
Нужни са били огромни усилия
и организация за изграждането на лагера, за убийствата,
за превозването на хората...
Нямам какво друго да кажа.
Няма смисъл.
Чувствам се...
Да.
КРЕМАТОРИУМ 3 АУШВИЦ 2-БИРКЕНАУ
Когато баща ми казва: "Искам да се извиня
на всички, чийто живот не можах да спася",
има предвид тази газова камера.
Крематориум 3.
КРЕМАТОРИУМ 3 Е СЪЗДАДЕН ДА УБИВА 2000 ДУШИ ЕДНОВРЕМЕННО.
Оттук са слизали десетки хиляди души.
Знам, че искахте да се помолите конкретно на това място.
"Нека дойде Неговото царство, нека донесе изкупление
и да ускори идването на Пророка,
докато сме още тук
и докато съществува Израелското семейство.
Нека дойде по-бързо. Да кажем "амин"."
ПРЕДИ ДА ИЗБЯГАТ,
НАЦИСТИТЕ СЕ ОПИТВАТ ДА УНИЩОЖАТ ДОКАЗАТЕЛСТВАТА ЗА ПРЕСТЪПЛЕНИЯТА,
ИЗВЪРШЕНИ В ЛАГЕРА.
ПО-КЪСНО СА НАМЕРЕНИ 370 000 МЪЖКИ КОСТЮМА,
837 000 ЧАСТИ ОТ ЖЕНСКО ОБЛЕКЛО
И НАД СЕДЕМ ТОНА ЧОВЕШКА КОСА.
Къде влизаме сега?
Влизаме в един от по-малките сектори.
Наричали го Циганският лагер
и бил предназначен за ромите и синтите.
В семейната част
баща ви останал известно време в една от дървените бараки.
Тя е ето там.
Уникалното е, че Лали разказва, че е живял сам.
Да.
Според нас е живял като член на по-голяма група затворници тук.
Те може би са разполагали с по-добри условия на живот.
Може би това е причината да казва, че е разполагал с уединение.
В това няма логика.
Разбирам, че някои от спомените му са доста мъгливи -
той беше на 89 г.,
но има един спомен, който не може да е мъглив -
не може да не знае дали е имал собствена стая, или не.
Това е...
Спомням си как майка ми викаше на баща ми,
когато той описваше стаята.
Казваше му, че не е бил в 6-звезден хотел.
Може би са разполагали с достатъчно място,
за да имат собствено място за сън.
Може би това е обяснението.
Или просто е имал собствена стая.
И това е възможно.
Но може да са били няколко души.
Този сектор, в задната част на Биркенау, носи немско име -
Ефектенлагер.
Майка ви работела тук - работата, която вършела, била считана
за привилегия.
Така е.
Има нещо уникално, свързано с това място -
оттатък оградата се вижда една червена линия...
Това са останките от Газова камера 4.
Те отблизо наблюдавали процеса на избиване на затворници.
Чувахме писъци от мястото, където отиваха,
за да бъдат обгазени.
Отведоха всичките ми приятелки.
Като погледнете лагера, оставате поразени от площта, която заема.
НА 27 ЯНУАРИ 1945 Г. АУШВИЦ Е ОСВОБОДЕН ОТ ЧЕРВЕНАТА АРМИЯ.
ОТКРИВАТ БЛИЗО 7000 ОЦЕЛЕЛИ.
700 ОТ ТЯХ СА ПОД 18 Г.
Да мина по стъпките на родителите си, е специално изживяване.
Тук се чувствах по-близо до тях, отколкото по време на разговорите ни.
Като се замисля за всички мои близки, които не са оцелели,
приемам за чест, че по някаква причина
майка ми и баща ми са имали късмета да оцелеят.
Връщам се в Мелбърн.
Сега по съвсем различен начин мога да разказвам на децата си
за тяхното семейство.
Помня, че майка ми и баща ми казваха,
че са искали да заминат
възможно най-далеч от Европа.
Най-далечното място, където може да се отиде, е Австралия.
Добре дошли. - Приятно ми е.
Много благодаря.
Това е Мали, по-малката ми дъщеря.
Да.
Да влезем.
Хайде.
Пуснете хубава музика и ще ви потанцувам танго.
Много съм добър.
Тук много танцуваме.
Прекрасно.
Гладни ли сте? - Да.
Чудесно, има много храна. Елате насам.
Да вървим. - Забравихме туршията.
Как можахме да забравим туршията?
Седни при татко.
Родителите ти никога ли не говореха за Холокоста?
Говореха рядко. - Ясно.
Ние още от деца знаехме всичко - татко ни разказваше
ХЕЛЪН ДЪЩЕРЯТА НА АБРАМ
от ранна детска възраст.
Положих големи усилия да оцелея, но мисля, че 99 на сто беше късмет.
Във всеки един момент от деня човек можеше да бъде застрелян,
бит до смърт или пратен в газовата камера.
Каквито и въпроси да имахме, винаги получавахме отговор.
Прекрасно. - Винаги.
Когато бях на 10 г., един ден го попитах:
"Татко, мразиш ли немците?".
Той каза: "Повече не използвай тази дума.
В какво ще се превърнеш, ако се поддадеш на това чувство?"
Толкова ли беше сериозно? - Да.
За мен това беше урок не само по оцеляване,
а по оцеляване, без да губиш хуманността и достойнството си.
Това е посланието.
Той е изумителен човек.
Това пътуване е било невероятно.
Просто изумително.
И сега разказвате всичко на вашите деца.
Не искам да изпитат същата празнота, която усещах аз.
Много съм впечатлена
как им разказвате неща, които на вас никой не ви е разказвал.
Това е много важно.
Сега, след като се върнахте, какво изпитвате,
предвид това, че имате лични спомени от Аушвиц?
Облекчение.
Промених се.
В какъв смисъл?
Вече не усещам празнота.
Може би не използвам правилните понятия,
но сякаш съм постигнал душевен покой.
Добре... - Звучи ли логично?
Да. - Успокоих се.
Удовлетворен съм от това, че сега знам много повече.
Да.
Как се справяхте с празнотата през всичките тези години?
Усещах я, но не й обръщах внимание.
Има един начин да се възприема травмата, който не е свързан с ума,
а с тялото.
Вие го забелязвате и го определяте като душевен покой.
Много хора биха си казали, че това е парадокс.
Посещавате Аушвиц и връщайки се от там, изпитвате душевен покой.
Как...
Нямам отговор на този въпрос, но знам, че се чувствам така.
Усещането е съвсем реално. - Забелязах го.
Усещането е съвсем реално. - Да.
Оттук нататък връзката ми с децата ще бъде съвсем различна,
като родител и като приятел.
Мисля, че ще се харесвам много повече
заради начина, по който общувам сега.
Направете го.
Истинска чест е да разговарям с вас.
Благодаря. Чувствам се много добре.
Съжалявам. - Няма защо.
Това е облекчение. - Разбирам.
Не е нищо лошо.
ДНЕС ГАРИ ВОДИ ДЪЩЕРИТЕ СИ НА ГРОБА НА БАБА ИМ И ДЯДО ИМ
ЗА ПЪРВИ ПЪТ.
Гробовете в азбучен ред ли са подредени?
Или не?
Не, според това кога е закупен парцелът.
СОКОЛОВ
Ето, това са майка ми и баща ми.
Вижте.
Много ми липсвате.
За пръв път водя внучките ви при вас.
Това е Мали, а това е Авива.
Нося камъчета от родните ви градове.
Да поставим по едно камъче, за да знаят, че сме идвали.
Виж, татко, това камъче беше пред входната ти врата.
Това е част от дома ти.
Съжалявам, че не ги познавате.
Татко щеше да се суети около вас,
а мама щеше да ви учи на песни в кухнята, докато готви.
Щеше да е много щастлива.
Как си, миличка? Добре ли си?
Да.
Как намерихте Гита, след като ви освободиха?
Не можех да пътувам с влак -
линията бе взривена.
Влакът не можеше да прекоси мостовете.
Затова купих кон.
Разбирате ли?
Впрегнах коня
и изминах стотици километри
да я търся.
Един ден виждам кон,
който тегли двуколка.
Поглеждам и виждам мъжа си.
Лали!
Той ме търси и ме намери
и сега сме щастливи заедно.
ЛУДВИГ (БОРИС) СОКОЛОВ ГИЗЕЛА (ГИТА) СОКОЛОВ
Знаете ли кой е това? - Това е...
Баща ти.
А това? - Майка ти.
А това? - Ти.
Това е 50-та годишнина от сватбата им.
Организирах им много голямо тържество.
Татко ти е голям хубавец, нали?
Той е по-хубав.
Наистина ли?
Благодаря.
Нищо, пак те обичам.
Вижте!
Родителите ми се намерили
и се оженили в Кромпахи.
На тази снимка се вижда колко много са се обичали.
Направена е в планината Татри,
където прекарали медения си месец.
Погледнете ги.
Това се случва след войната, те са с коса
и са толкова щастливи и влюбени.
Аз съм плод
на една от най-невероятните любовни истории,
разцъфтяла на едно от най-ужасните места, които някога са съществували.
Самият факт, че ме има, говори за огромен късмет.
Страхотно е!
Харесва ми!
Имам две хубави дъщери.
Чрез тях историята ни ще продължи
и това ме прави много щастлив.
Тичай, татко! - Тичай. Малко движение.
ПОСВЕЩАВА СЕ НА ГИТА И ЛАЛИ СОКОЛОВ И НА ВСИЧКИ ОЦЕЛЕЛИ ОТ ХОЛОКОСТА
В ПАМЕТ НА 1,1 МЛН. ДУШИ, УБИТИ В АУШВИЦ
МЕЖДУ 1940 И 1945 Г.
Превод ИЛИЯНА ЙОРДАНОВА