Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AUSCHWITZ-BIRKENAU MEMORIJAL I MUZEJ
Grozim se Auschwitza.
Dobro.
Ne.
Još nisam spreman ući. Oprosti.
Zašto nemam hrabrosti učiniti to?
GARY JE JEDINI SIN LALIJA SOKOLOVA, "TETOVIRERA IZ AUSCHWITZA".
Živiš u jedinstvenom svijetu
jer svijet zna za tvoju majku i oca.
G. Sokolov...
Zovi me Lali.
Tražite nekoga tko će napisati vašu životnu priču?
Moji roditelji kao da su stavljeni u kutiju.
Njegova je priča skrivana desetljećima,
sve dok je nije ispričao autorici Heather Morris.
To je priča iz holokausta.
Nije priča o holokaustu.
I dalje ima neodgovorenih pitanja.
Zašto je moj tata toliko otvrdnuo?
Zašto je moja mama bila tako depresivna?
Ljudi koji su pročitali knjigu znali su više nego ja dok sam odrastao.
Pomisao na to da moram proći kroz ta vrata užasava me.
Četiri sam puta pokušao i nisam uspio,
zato sam imao osjećaj da sam kukavica.
Ovo je povijest mojih roditelja.
Moj bi tata bio tako ponosan na to.
Nevjerojatno.
Osjetila sam prisustvo tvoje mame.
Dopustila mi je da ispričam ovu priču.
On je samo jedan čovjek, a tako je malen, u tom ogromnom logoru,
uči o užasima koji se odvijaju.
To me ubija,
činjenica da postoji taj rupa
njihovog iskustva koje ja još nisam iskusio.
Sad to moram učiniti.
AUSTRALIJA
Nasmiješi se za kameru.
Predivna ptičice.
Ne ustručava se kuditi me.
Tako.
MELBOURNE 15.560 KILOMETARA OD AUSCHWITZA
Dobro. Ja sam Gary Sokolov.
Jedino sam jedino dijete Lalija i Gite Sokolov.
Moji su roditelji bili sretni ljudi.
Gotovo da su uspjeli izbrisati čitavo to iskustvo,
njima je bilo važno samo ići dalje.
Moja je mama predivna.
Pogledajte mog tatu. Koji osmijeh.
Jako su ponosni što su dobili dijete.
Trudili su se 16 godina
i konačno su dobili sina.
Vidi se da sjaje.
GITA SOKOLOV PREMINULA JE 2003. G.
LALI JE UMRO TRI GODINE KASNIJE.
Imam 63 godine.
Vrijeme je.
Vrijeme je da upoznam svoje roditelje.
TETOVIRER IZ AUSCHWITZA
Zaslužuju da razumijem kroz što su prošli.
Sad želim proći njihovim putem.
Pokušati shvatiti što im je prolazilo glavama
jer je to ostavilo doživotnog traga na njima.
Kad ste došli u Australiju?
U rujnu 1949. g.
Želite vidjeti fotografiju?
To je prvi dan kad smo stigli u Australiju.
To je Sydney.
Imate li djece?
Imam jednog sina, hvala Bogu.
Jako je velik i dobar dječak.
Stalno je velik, samo povremeno dobar.
-Kako se zove? -Gary i jako ga volimo.
Želiš li pomoć?
-Možeš mi dodati majonezu? -Da.
I sol.
-Da. -Što je to?
Bilo mi je jako važno biti tata.
Da je bilo ikakve velike krivnje,
ona bi bila da su moji roditelji preživjeli,
a njihova se loza nije nastavila.
-Bok. Ugodan šabat. -Ugodan šabat.
-Bok. Mama. -Mali, predivna si!
Kako si? Ugodan šabat.
Cijenim svaki sretan i tužan trenutak s njima
jer sam tata.
To je nevjerojatno.
-Ugodan šabat svima! -Ugodan šabat svima!
-L'chaim. -L'chaim.
Navalite i jedite.
Tko je ukrao umak?
Ja.
NAKON GITINE SMRTI, LALI JE ISPRIČAO NJIHOVU PRIČU AUTORICI HEATHER MORRIS.
-Jeste li spremni? -Da.
Kad sam provela prvi dan s njim, pitao me
jesam li znala da je bio tetovirer u Auschwitzu.
HEATHER MORRIS AUTORICA
Provodila sam vrijeme s čovjekom koji je doživio
jednu od najgorih epizoda nedavne povijesti.
Nije samo to doživio, proživio je to, bio je borac.
Stalno si je dirao ruku i pisao brojke.
HARVEY KEITEL 'LALI', TETOVIRER IZ AUSCHWITZA
Ponekad bih se vratio kući s posla,
a on bi stajao i buljio kroz prozor.
Ne bi ni čuo da sam ušao.
Onda bih ga pozdravio.
On minutu ili dvije nije reagirao.
Ovdje sam.
Znaš to.
Tvoj mi je tata više puta rekao
da je stalno bio okružen duhovima.
Bili su dio njegovog života otkad je otišao odande.
Vidjela bih svako malo kad bi me napustio
i znala sam da se vratio u 1942. g.
Imao sam 11 ili 12 godina i na televiziji je bio dokumentarac.
World at War.
Roditelji su mi rekla da to moram gledati.
Morao sam sam sjediti i gledati to.
Ono kroz što smo prošli bit će teško shvatiti
čak i našim suvremenicima,
a još teže generacijama
koje nemaju osobnog iskustva iz tih dana.
Vidio sam buldožere
kako naslaguju mrtva tijela
i ljude koji samo leže ondje,
samo kost i koža.
To me pogodilo, tad sam prvi put izložen tome.
Čak i nakon toga
samo bih nešto pojeo i otišao spavati.
Bi li rekao da te traumatizirala njihova trauma?
To je zanimljivo pitanje.
Moji roditelji
kao da su stavljeni u kutiju.
"Bili smo ondje.
Sad smo ovdje. U Australiji smo."
Zašto ste došli u Australiju?
Zašto smo došli u Australiju? Htjeli smo otići što dalje od "izmova".
Nacizma, komunizma. Nisam htjela čuti ništa o tome.
Što dalje od toga.
AUSTRALIJA ZEMLJA POŠTENIH STANDARDA
Australija je otvorila svoja vrata Europi nakon Drugog svjetskog rata.
Više od milijun migranata donijelo je novi okus i izgled.
Naučili su engleski, našli poslove, podigli obitelji
i uglavnom rijetki žale.
Da, mlada Australija jarko je svjetlo,
zemlja poštenih standarda
u našem svijetu koji se mijenja.
VIŠE OD 35.000 EUROPSKIH ŽIDOVA IZGRADILO JE NOVE ŽIVOTE U AUSTRALIJI
TIJEKOM 1940-IH GODINA.
MELBOURNE JE IMAO JEDAN OD NAJVEĆIH BROJEVA ONIH KOJI SU PREŽIVJELI HOLOKAUST,
OSIM IZRAELA.
Nikad nisam upoznao nekoga tko je preživio holokaust, a spreman je
razgovarati o svom iskustvu.
Sad idemo posjetiti Abrama Goldberga.
On je jedan od osnivača Muzeja holokausta u Melbourneu.
Za deset dana mu je rođendan.
Napunit će 100 godina.
29. KOLOVOZA 1944. G.
ABRAM GOLDBERG I NJEGOVA MAJKA DEPORTIRANI SU IZ LODZA U POLJSKOJ
U AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
ABRAM JE IMAO 19 GODINA KAD JE DOŠAO U LOGOR.
Kad su otvorili vrata,
sjećate li se koja je bila vaša prva pomisao?
Razmišljao sam samo o tome što ću učiniti i kako ću spasiti svoju mamu.
Dobro.
Kad je moja mama morala otići u vlak za stoku,
nismo znali kakva je to vatra.
-Da. -Nitko nije ništa znao.
Shvaćali smo samo da je to pakao.
Prema tome kako su ljudi tretirani
shvatila je da neće preživjeti.
Ne. Dobro.
Okrenula se prema meni i rekla:
"Abrame, učini sve što možeš da preživiš."
Znao sam čemu ću posvetiti život.
To činim.
-Odradili ste odličan posao. -Ne dam svijetu da zaboravi na to.
Čast mi je što mogu razgovarati s vama
jer čitavog mog života nitko nije razgovarao sa mnom.
Nitko nije htio.
Ja sam se pobrinuo da moja djeca znaju.
ZAPAMTITE
Mladi Židov u Australiji često je odgajan u sjeni
izravnog iskustva proganjanja njegovih roditelja.
ISTRAŽIVANJA POKAZUJU DA SE TRAUME HOLOKAUSTA
PRENOSE S GENERACIJE NA GENERACIJU.
Ja sam George Halasz
i zadnjih 25 godina
istražujem međugeneracijsku traumu
prema proživljenim iskustvima moje majke Alice,
koja je preživjela holokaust.
Ti si druga generacija, baš kao i ja.
Jesu li te zanimale njihove priče?
Već sam prestao ispitivati
jer moji roditelji nikad nisu odgovorili.
To mi govori da su htjeli biti tajnoviti.
Da.
Misliš li da je ijedan od tvojih roditelja
bio pomalo otupljen?
Mama nikako nije, za tatu je to veoma moguće.
Samo zato što nikad nisam vidio nikakve emocije od njega.
Da.
Sigurno mu se u logorima dogodilo nešto
što ga je otupjelo.
Postao je osoba koja je samo gledala naprijed.
-Da. -Nikad se nije osvrtao.
Vidio sam mnogo toga.
Ubijanja. Dobro?
Mučenja. Tučenja. Dobro?
Nevjerojatno. Dečki su ubijali dečke, zatvorenici zatvorenike.
Koliko čujem,
tvoj je otac, unatoč iskustvima u Auschwitzu-Birkenauu,
nastavio sa svojim životom.
Ako si preživio, a svi oko tebe su umirali,
misliš si "dobro, preživio sam današnji dan".
Imaš instinkt za preživljavanjem.
Da, to ima mnogo smisla.
Da.
Trauma holokausta je proživljeno iskustvo koje je tako jako
da je promijenilo umove i tijela ljudi.
Taj neumorni režim preživljavanja označen je kao "traumatično iskustvo".
Zašto je moj tata toliko otvrdnuo?
Zašto je moja mama bila tako depresivna?
Kako su se osjećali svakog dana kad su se probudili?
Mora da su se pitali hoće li i dalje biti živi za deset minuta
ili će netko proći kraj njih i upucati ih.
Želim to razumjeti i osjetiti.
Mislim da bih se volio vratiti onamo.
MELANIE LYNSKEY 'HEATHER', TETOVIRER IZ AUSCHWITZA
Da, u Birkenau, u logor.
Mislila sam da se nikad nećeš htjeti vratiti u Europu.
Što se mog oca tiče, najviše žalim
što nisam sjeo u zrakoplov i odveo ga onamo.
Grozim se Auschwitza.
Čujete priče, čitate knjige, gledate mini-serije,
ali stati ondje gdje su oni stajali...
Ne znam. Izbjegavao sam to.
Sad imam 63 godine.
Budim se noću u znoju.
Zašto nemam hrabrosti učiniti to? To je povijest mojih roditelja.
Sad to moram učiniti.
Ključevi, mobitel, novčanik, putovnica.
Spreman sam.
Vidi ti to. Ovo se stvarno događa.
PRIJE NEGO ŠTO GARY OTPUTUJE U AUSCHWITZ,
ŽELI VIDJETI GDJE SU NJEGOVI OTAC I MAJKA ODRASLI.
SLOVAČKA
Gdje ste rođeni u Čehoslovačkoj?
U malom gradu Krompachyju.
U Slovačkoj.
225 KILOMETARA OD AUSCHWITZA
Ovaj je pogled fenomenalan.
Gledam brda i dolinu.
Zamislite da se svako jutro budite uz to.
Koje mirno odrastanje.
Kako je grad izgledao tada?
Ne znam baš ništa o Krompachyju.
Znam samo da je moj tata živio u Krompachyju s roditeljima.
Koji šok.
Spremao se rat.
1942. g. Nijemci su ušli u Slovačku.
Da.
Je li bilo ikakvih indikacija da stižu?
Ne...
Što... Moram vam reći
da nikad nisam vjerovao u to.
Nisam vjerovao u to
jer smo živjeli u drugačijem okruženju.
Mislim da Gary nema pojma
što će vidjeti, osjetiti i naučiti u idućih nekoliko dana ovdje.
Uči to po prvi put kao čovjek u 60-im godinama života.
Mislim da će ovo biti jako emocionalno vrijeme za njega.
Bit ću uz njega.
2020. G. HEATHER JE DALA IZRADITI MEMORIJAL NA HOLOKAUST
S POSEBNOM POSVETOM LALIJU.
Heather.
Nema posebnijeg mjesta u Krompachyju
od onoga na kojem sad stojimo.
SOKOLOV MEMORIJAL HOLOKAUSTU
Ovo je moj dar tvom tati i tvojoj mami, tebi i tvojim djevojkama.
-I mojim djevojkama. -Da. To je to.
Lenka, molim te, pridruži nam se.
Bok, Lenka.
-Drago mi je. -Također.
-Lenka, možeš li prevoditi? -Da.
Bit će mi čast.
"Ovo je u sjećanje na g. Ludwiga Eisenberga Sokolova...
LENKA PUSTAY ISTRAŽIVAČICA I PREVODITELJICA
...koji je živio ovdje.
Ovaj memorijal posvećen je
svim ljudima kojima su oduzeti sloboda,
dignitet, dom
i njihovo ime.
U sjećanje na sve žrtve holokausta."
-Moj bi tata bio jako ponosan na to. -Da.
Nevjerojatno je.
Jako smo ponosni što ga ovdje imamo.
Ova slika
urezana mi je u mozak.
Čitavog mog života moji su se roditelji držali za ruke.
Bili su jako zaljubljeni.
-Školovali ste se u Krompachyju? -Da.
Da, školovao sam se.
Osam sam godina išao u normalnu školu,
kao što bi svako dijete trebalo ići.
-Dan. -Dan. Gary?
ANNA PUSTAY LOKALNA POVJESNIČARKA
-Da, ja sam Gary. -Anna.
Drago mi je, Anna.
-Dobrý den. -Dobrý den.
Smijem li sjesti u stolac?
-Mislim da nisu originalni. -To nije važno.
-Ovo je ta soba. -Sjedni.
U zadnji red.
Da, tata nikad ne bi sjedio naprijed.
Da.
Rekao mi je nešto o školi,
o tome kako je sjedio, gledao kroz prozor i sanjario.
Pogledaj ovo, tata.
Vjerojatno sjedim u tvom stolcu i gledam kroz prozor
u tvoj rodni grad. Tako fora!
"Kad je izašla knjiga o tetovireru iz Auschwitza,
shvatila sam da je Lali rođen 1916. g.
I moj je otac rođen 1916. g.
Lali, nadamo se da ćeš pronaći svog tatu."
Jedan od ove dvojice.
Vjerojatno ovo. To je sigurno on.
Ovdje. Izgleda jako uglađeno.
Gary, molim te, uzmi ovo u sjećanje na svog oca.
Stvarno?
"Čuvaj to kao uspomenu."
Uzmi to kao uspomenu.
Hvala ti.
Nikad nisam vidio fotografiju svog tate prije rata.
Ništa.
Hvala ti.
-Hvala ti. -Drago mi je.
Danas je bio divan dan.
Našla sam nešto što vjerujem da bi volio vidjeti.
Mogu potvrditi da smo pronašli kuću
u kojoj je tvoj tata živio 1930. g.
MIROSLAV DUTKO LOKALNI POVJESNIČAR
-Moj prijatelj, Miro. -Bok, Miro.
-Drago mi je. -Također.
Ovo je odličan pronalazak.
-Hvala. -Bravo.
Kuće ovdje ne mogu se popraviti i moraju ih srušiti.
Ovaj dio građevina bio je za životinje.
-Staje. -Da.
Zamisli, ovdje su bili zečevi,
možda kokoši.
Sigurno su imali i konja.
Imali smo konje.
Dvoje je ljudi nosilo stvari
od postaje
do mjesta gdje su morale ići.
Jesi li pomagao u obiteljskom poslu?
Ne previše.
Dolazimo do kuće tvog djeda
gdje je tvoj otac živio.
Stube vode u kuću.
Njima su sigurno hodali članovi obitelji.
Na sreću, bili su niski.
Kao što možeš vidjeti, u jako je lošem stanju,
ovo je vjerojatno zadnja šansa da posjetiš imanje kakvo je.
Nadao sam se da ću, kad uđem,
osjetiti nešto, nešto duhovno.
Tražim kamenje da ga stavim na tatin grob,
kamenje iz njegovog doma.
Pogledajte ovo.
Imam dovoljno za ova groba.
Ovo je nevjerojatno.
Svaki put kad posjetite nečiji grob,
trebate ostaviti kamen,
samo da im pokažete da ste ih došli posjetiti.
Govorili ste o živućoj povijesti.
Ovo je povijest njihovih života.
To je nevjerojatno.
Bok, Lali iz Krompachyja.
Moram ići.
Čekaj!
Ne znam ti ime.
Ja sam Gita.
-Gdje ste rođeni? -U Vranovu nad Topľou u Slovačkoj.
U tom malom gradu živjelo je otprilike 200 obitelji.
290 KILOMETARA OD AUSCHWITZA
To je bila jako povezana zajednica.
200 židovskih obitelji?
Židovskih obitelji, da.
Koliko ljudi je bilo u vašoj najbližoj obitelji?
Šestero djece i moji pokojni otac i majka.
Htjeli smo ti pokazati zapise o rođenju tvoje majke.
Našli smo ih u ovoj općini.
Ježim se.
-Mali koraci, molim te. -Da.
Inače će mi biti previše.
Nikad nisam vidio tu fotografiju.
To...
Nije li mama jako otmjena?
Pogledajte. Pogledajte taj osmijeh.
Na toj fotografiji nema trauma.
To je istinski sretna osoba.
Sretna što je živa.
Fora fotografija, zar ne? Blagoslovljena bila moja mama.
Gary, ovo je mjesto
na kojem se registrira rođenje svakog djeteta u Vranovu.
Prvi i najposebniji zapis.
-Mama. -Tvoja mama.
Da.
Ovo je zapis o tome da je rođena u Vranovu
11. ožujka 1925. g.
Ovdje vidimo zapis o rođenju sestara tvoje majke.
Imamo Rachel, Goldu i Franny.
Nisu došle kući.
Da. Dobro.
Ti gadovi.
GITINI RODITELJI I TRI SESTRE POSLANI SU U NACISTIČKI LOGOR ZA ISTREBLJENJE
U LUBLINU U POLJSKOJ.
Zašto ti mama nije rekla za njezine sestre?
Kako da odgovorim na to?
Koliko je zatvorena moja mama bila,
koliko se ogradila,
da mi nije ni spomenula da je imala tri sestre.
Jako volim svog tatu,
ali moje je srce od moje mame.
Ovo ima malo više značenja.
Samo je to zakopala.
Zakopala je to.
Možda je zato bila tako depresivna, jer je sve tako duboko zakopala,
ali to joj je i dalje bilo u mislima.
To bi objasnilo noćne more.
OD 1700 ŽIDOVA KOJI SU DEPORTIRANI IZ VRANOVA NAD TOPL'OU,
SAMO IH SE 120 VRATILO NA KRAJU RATA.
Mjesto na kojem stojimo,
nekadašnje srce židovske zajednice,
simbolično je za ono što se dogodilo diljem Europe.
Reći ću to ovako.
Ovdje je bila sinagoga.
Sve dok više nije.
Ovdje je bila duhovna kupka
zvana mikvah, sve dok više nije.
Židovi su bili ovdje sve dok više nisu.
Ostala je samo plaketa.
To je to. Samo je to ostalo.
Ovo je bio zid sinagoge u koju je moja mama išla.
Ovo je kamenje mamine sinagoge
koje više nema.
Čitamo isječke iz maminih intervjua za Shoah.
To je fenomenalan projekt
snimanja priče svake
živuće osobe koja je preživjela holokaust.
Ako vam ne smeta, samo vam želim pročitati ono...
Čega se moja mama prisjetila.
"Išla sam u školu."
"Onda su me izbacili iz škole."
"Kao svaka mlada osoba...
Imala sam nade koje sam htjela proučiti."
"Sa 17 godina još ne znate točno čime se želite baviti.
Znali smo da vrijeme nije dobro."
"Znali smo da se nešto događa." Nije im u potpunosti bilo jasno što.
Onda su joj postavili pitanje.
"Je li vaš otac mogao nastaviti raditi u to vrijeme?"
"Ne. Uzeli su pekarnicu. Tad su počeli problemi."
"Nakon što su sve zatvorili, koji tjedan kasnije, odveli su i nas."
Za nju je, taj jednostavni život,
preko noći nestao.
Djetinjstvo je nestalo.
Obitelj...
Je razorena.
Nestala je.
Sve je bilo...
Naprosto...
Je nestalo.
1942. G. SLOVAČKA JE DEPORTIRALA SVE ŽIDOVE
U POLJSKU, KOJU SU OKUPIRALI NACISTI.
TO JE PRVA NJEMAČKA SAVEZNIČKA ZEMLJA KOJA JE TO UČINILA.
Slovaci su uvijek bili antisemiti.
Razgovarao si sa svima, znali su da si Židov.
Možda su te u sebi mrzili.
PREDSJEDNIK TISO 17 KOLOVOZA 1942. G.
Ljudi pitaju je li ono što se radi sa Židovima kršćanski.
Je li to ljudski? Nije li to pljačka?
Ja pitam je li kršćanski kad se nacija želi osloboditi
svojih vječnih neprijatelja, Židova.
Slovaci, odbacite svoje parazite.
SLOVAČKI PREDSJEDNIK JOZEF TISO BIO JE ODANI NACISTIČKI SURADNIK.
314 KILOMETARA OD AUSCHWITZA
TRAJNI IZLOŽAK MUZEJA HOLOKAUSTA
POVJESNIČARKA MADELINE VADKERTY ISTRAŽUJE PRIČE SLOVAČKIH ŽIDOVA
TIJEKOM HOLOKAUSTA.
Ovdje imam pismo šestogodišnjeg dječaka
koji je pisao Jozefu Tisu.
Ja imam sedmogodišnjakinju, pokušavam
zamisliti kako piše pismo da ovo učini...
Da. Šokantno je.
Od pisama koje sam našla dosad, on je najmlađi autor.
Dječak piše:
"Dragi predsjedniče, svake noći molim se za vaše zdravlje.
Mama mi uvijek govori da će mi, ako budem dobar dječak,
Isus donijeti najljepši dar
od g. predsjednika, pomilovanje."
PROCJENJUJE SE DA JE PREDSJEDNIKU TISU POSLANO 20.000 ŽALBI NA DEPORTACIJU.
VIŠE OD 95 POSTO NJIH JE ODBIJENO.
Voljela bih s tobom razgovarati o ovom propagandnom letku
koji se nalazi iza nas.
Piše: "To je on. Znaš ga po zvijezdi.
On sve uzima sebi.
On djeluje protiv države i njezinih prijatelja."
Nošenje žute Davidove zvijezde bilo je obavezno po Židovskom kodu.
Slovački tisak ga je reklamirao
kao jedan od najstrožih rasnih zakona u čitavoj Europi,
stroži čak i od nacističkog.
Nisi mogao ići na sportske događaje, u parkove, restorane, u kino.
Nisi mogao ići ni na tržnicu u isto vrijeme kao i svi drugi.
Kakvi ljudi, kao...
Ovakve su stvari tvoji roditelji gledali.
Ukazivale su na to da su Židovi odgovorni
za sve probleme zemlje, što je nemoguće,
jer su čini samo 3,6 posto stanovništva u to vrijeme.
Da, znam. Nevjerojatno, zar ne? Da.
Nisu došli u kuću da me traže da odem.
Samo su postavili objavu
da najstarija djeca iz svake obitelji
moraju doći na određeno mjesto te večeri,
inače će odvesti njihove roditelje.
Ja sam morala otići.
Zato sam otišla.
U ožujku sam napunila 17 godina,
a u travnju su nas deportirali.
Slovačka vlada došla je po vaše roditelje?
Da. Ne samo po moje roditelje.
Po sve Židove.
Jer su odveli sve koje su mogli.
Slovačka vlada plaćala je 500 reichsmaraka za svakog deportiranog Židova.
-Jesi li znao to? -Ne.
Morali su platiti za "prijevoz".
Zato mi je jako neugodno biti u ovoj zemlji,
sad i ovdje.
Zemlji u kojoj su moji roditelji živjeli,
u kojoj su živjeli njihovi braća i sestre.
Vlada je rado platila njihovu deportaciju.
Moram reći da nisu svi mrzili Židove.
Da.
Ali bio si pod velikim društvenim pritiskom
da se ne družiš sa Židovima i da im nikako ne pomažeš.
1942. G. SLOVAČKA JE DEPORTIRALA 58.000 ŽIDOVA U AUSCHWITZ I DRUGE LOGORE SMRTI.
PREŽIVJELO IH JE SAMO OKO 800.
Koji je bio odgovor židovske zajednice na te radnje?
Nisu imali odgovor.
Nisu mogli učiniti ništa.
Nitko nije mogao ništa učiniti.
Osjećam se privilegirano.
Svakom preživjelom trebalo je sreće u životu,
a ja sam odraz te sreće.
Držite se reda!
Hajde, krećite se!
Kamo idemo?
U Poljsku.
Krećite se prema naprijed!
Čujem da će te obučavati za mehaničara, da popravljaš aute, motore.
BRATISLAVA 217 KILOMETARA OD AUSCHWITZA
Čudno je opet biti ovdje.
Ovdje smo snimali ukrcavanje u vagone.
Bio je to tako čudan dan snimanja.
Ja, kao Jonah,
JONAH HAUER-KING 'LALI', TETOVIRER IZ AUSCHWITZA
pokušavao sam zamisliti kroz što je tvoj tata prolazio
kad je ušao u vagon... To je gotovo nemoguće zamisliti.
Akcija!
Kroz što si ti prolazio kad si ušao u vagon?
Zatvorili su vrata i svi su utihnuli.
Bilo je nemoguće da to drastično ne utječe na tebe.
Nitko nije znao što će se dogoditi.
Nitko nije znao kamo idemo.
On je samo jedan čovjek,
tako je malen, u tom ogromnom logoru.
Doznaje za užase koji se događaju.
Vidim svog tatu u tvojim očima.
Vidio sam svog tatu u načinu na koji si gledao Annu.
Taj pogled ljubavi.
Tvoje oči...
Jesu li plave?
Ponekad.
Problemi?
Ne.
Samo uzimam još tinte.
ANNA PRÓCHNIAK 'GITA', TETOVIRER IZ AUSCHWITZA
Koliko ti je bilo teško
glumiti moju majku
u okolišu holokausta?
Bilo je jako zastrašujuće.
Isprva sam bila zgrožena.
Osjećala sam veliku odgovornost.
Onda sam osjetila prisutnost tvoje mame.
I dalje ponekad osjećam tu prisutnost.
-Stvarno? -Da.
Kako je tebi bilo gledati priču na ekranu?
Reći ću ti što me najviše pogodilo.
Rekla si "Bog neće pomoći".
A ona je veoma ortodoksna žena,
sve se događa zbog Boga.
Da.
To je sve bila mama.
Lali...
Gdje je Bog?
Bog nam ne može pomoći, Lali, ali mi možemo pomoći Bogu.
Možemo mu pokazati da ljubav i dalje postoji, čak i ovdje.
Odgajan sam sekularno.
Mislim da je moja mama pustila mnogo toga,
možda jer se razočarala u Boga.
Zbog rata.
Kako se osjećaš oko odlaska?
-Osjećaš li se spremno sad? -Ne.
Još manje spremno.
Odjednom je to postalo... Pogledaj, tresem se.
Pogledaj me. Nije zbog hladnoće.
-Zbog pomisli na... -Da.
Ulazak u Birkenau ima drugačiju realnost
nego što je prije imao.
Jer sad znam toliko.
Ako iz bilo kojeg razloga duše mojih roditelja ne počivaju u miru,
možda će im ovo pomoći.
To je to? Ukrcavamo se ovdje?
U PROLJEĆE 1942. G.
SLOVAČKE ŽIDOVKE BILE SU MEÐU PRVIMA KOJI SU DEPORTIRANI U LOGORE SMRTI.
Mama opisuje svoj dolazak.
U Auschwitz.
"Kroz mali prozor u vagonu
vidjele smo ljude u prugastoj odjeći kako rade na polju.
Razgovarale smo jedne s drugima.
'Mora da su kriminalci. To nikako nećemo biti mi.'
Ali kad smo stigle,
gadno smo se iznenadile.
Došao je SS i počeli su vrištati.
'Nećete izaći odavde
i umrijet ćete.'"
GITA JE STIGLA U TRAVNJU 1942. G.
Halt!
Žene ovuda, muškarci onuda. Hvala. Nastavite dalje.
Sad želim znati.
Želim znati kako im je bilo, najbolje što mogu,
ići njihovim stopama.
Četiri puta prije ovog putovanja nisam otišao.
Ne želim da ovo bude peti.
Ovog puta idem.
POLJSKA
18 SATI 16 RUJNA 2024. G.
Iznenađen sam time kako se osjećam,
Želim vidjeti što se dogodilo ondje.
Želim biti blizu mami i tati ondje.
Spreman sam.
AUSCHWITZ JE RADIO OD 1940. DO 1945. G.
BIO JE NAJVEĆI I NAJSMRTONOSNIJI NACISTIČKI KONCENTRACIJSKI LOGOR.
ONDJE JE UBIJENO MILIJUN ŽIDOVA, 100.000 POLJAKA, ROMA I SINTA, SOVJETA I DRUGIH.
Ne mogu se prestati tresti.
Dobro.
Dođi ovamo.
Uz tebe sam. Daj mi ruku.
Dobro sam.
-Bok, Pawele. -Bok, Gary.
-Ja sam Gary, drago mi je. -Drago mi je upoznati te ovdje.
PAWEL SAWICKI EDUKATOR
Znam da će ti ovo biti teško,
ali mnogo ti hvala
što si došao.
Možemo početi, molim te, slijedi me.
Koljena mi se tresu.
-Dobro. -Dobro.
1942. g. Auschwitz je postao koncentracijski logor.
Pred nama je legendarni ulaz
s natpisom "Arbeit macht frei", "rad oslobađa".
Odveli su nas u Auschwitz.
Pogledao sam prema gore.
Vidio sam "Arbeit macht frei" na njemačkom.
Kad smo ušli, pakao je počeo.
Još nisam spreman ući. Oprosti.
Noge mi se ne prestaju tresti.
Dobro.
Ne.
Dobro, idemo.
Kad smo izašli i vidjeli SS,
vidjeli pse i vidjeli batinanje,
znali smo koliko je sati.
Većina ovih blokova bila su mjesta gdje su zatvorenici spavali.
Broj ljudi u takvoj zgradi
znao je premašivati 1000.
Znamo li možda u kojoj je moja mama bila?
Ne.
Nemamo dokumente vezane uz tvoju majku.
SS je prije evakuacije
naredio zatvorenicima da spale dokumentaciju.
Naša procjena je da je do 95 posto dokumenata logora uništeno.
Ovdje
imamo kolekciju dječjih cipela.
Neke su bile za djecu mlađu od godinu dana.
Pokušavam zamisliti Avivina stopala.
Šokantno, zar ne?
OSTALO JE VIŠE OD 100.000 CIPELA ŽRTAVA.
3800 KOVČEGA NALAZI SE U MUZEJU.
Moramo zapamtiti da, kad pogledamo svaki od objekata ovdje,
on je jedna osoba.
Da.
Uvijek je jedna priča, jedno ime, jedna osoba, objekt.
Ovo mi je blisko.
Na ovome je ime mog tate. Ludwig.
Razmjer toga je...
Jesu li vam dali broj?
Da.
32407.
AUSCHWITZ JE BIO JEDINI KONCENTRACIJSKI LOGOR
KOJI JE KORISTIO TETOVAŽE KAO METODU IDENTIFIKACIJE.
Kad ljudi pomisle na one koji su preživjeli Auschwitz...
-Ja pomislim na tetovaže. -Tetovaža je nešto ključno.
Preživjeli, djeca, sjećaju se tetovaža,
ponekad ni ne shvaćaju što su,
jer im to ne žele objašnjavati.
U birokratskom svijetu SS-a nisu znali tko...
-Tko je tko. -Tko je tko.
Onda su pomislili
da će biti korisnije ako je taj broj trajan.
Zato su trebali tetovirere, a tvoj je otac bio jedan od njih.
Na kraju štapića bile su dvije igle.
Jedna je bila duža, druga kraća.
Tako smo tetovirali brojeve.
Moja mama,
sjećam se da je jednog dana došla kući s velikim zavojem na ruci.
Uklonila je svoju tetovažu, svoj broj,
jer je više nije mogla gledati.
BLOK 11 AUSCHWITZA BIO JE LOGORSKI ZATVOR,
ZATVORENICIMA ZNAN KAO "BLOK SMRTI".
SS bi vas odveo onamo.
Jednog sam dana došao u bunker broj 11.
Uveli su me onamo.
Mučili su me.
Tukli su me.
Ne znamo točno
kako je istraga koja je dovela do njegovog zatvaranja...
Vjerojatno je bio ovdje.
Prvo ćeš vidjeti ćelije u kojima se stajalo,
to je posebice teška kazna.
Do četvero ljudi stajalo je na prostoru od jednog kvadrata,
čitavu noć.
Svaka stajaća ćelija izgleda ovako.
Bila je zazidana.
Ljudi bi upuzali unutra
i stajali bi čitavu noć.
To je jedina rupa za zrak.
Vidiš jako malu rupu, izvana je se može prekriti.
Ovo je bila jedna od ekstremnih kazni koje su imali ovdje.
Imale su različite oznake.
Stajaće ćelije,
ćelije za izgladnjivanje,
smrt gušenjem.
Ovo je dvorište za pogubljivanje
zatvorske zgrade.
Pucali su im u potiljke.
Ovo je komemorativno mjesto,
kao što možeš vidjeti.
Iznad je uvijek zastava s uzorkom pruga.
-Uniformom. -Uzorkom uniforme.
Simbolizira zatvorenike.
Ali ovdje su pijesak
i piljevinu bacali da bi popile krv.
Krv je prodrla više metara u tlo.
KREMATORIJ I RADIO JE TRI GODINE
I BIO JE PRVA PLINSKA KOMORA U AUSCHWITZU.
Ubijanje plinom radilo se u jednom dijelu,
a spaljivanje u drugom.
Nisu ih mogli paliti tako brzo.
Postojala je pokretna traka od plinske komore
pa do krematorija.
Pokretna traka radila je bez prestanka, 24 sata dnevno,
prenosila je ljude ubijene plinom, gole.
U TRAVNJU 1942. G. LALI JE PREMJEŠTEN U AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
TRI MJESECA KASNIJE
GITA JE PREMJEŠTENA U LOGOR ZA ŽENE U AUSCHWITZU II-BIRKENAUU.
U srpnju smo otišli u Birkenau.
Tad su počeli pravi problemi,
prava ubijanja i nestajanja.
Idemo. Eno zgrade.
Eno pruge.
Srce mi ubrzano kuca.
Odavde možeš vidjeti...
Ogroman je.
Praktički...
Možda ne čitav Birkenau, ali većinu.
Ali ima još?
Ima dijelova u šumi koje je teško vidjeti odavde.
Praktički vidimo dva kvadratna kilometra.
Kad je SS preselio ubijanje iz Auschwitza-I,
koji je udaljen tri kilometra odavde, u Birkenau,
izgradili su industriju ubijanja ljudi.
Oko milijun Židova ubijeno je u Auschwitzu.
Zapravo, u Birkenauu je bilo
šest plinskih komora za ubijanje i četiri krematorija.
Baš kad je moja obitelj stigla onamo.
Sjedište je bio Auschwitz.
Tvorničko ubijanje odvijalo se u Birkenauu.
U čitavom svijetu spominju Auschwitz,
ali pravi užas bio je Birkenau.
Ovdje vidimo povijesni teretni vagon.
Većina Židova deportirana je u teretnim vagonima.
Ponekad ljudi govore o vagonima za stoku, ali stoka bi dobivala mnogo zraka.
U mnogim svjedočenjima ljudi govore a nisu imali zraka,
da je bilo prenatrpano, u vagonu bi bilo oko 80 ljudi.
Bože.
Imali su samo to?
Da, jedan prorez za zrak s jedne strane, na drugoj je strani bilo nešto drugo.
Mnogi preživjeli pričaju da je pronalaženje mjesta kraj prozorčića...
-Spašavalo život. -Jer bi imao zraka.
Da.
Ovo je mjesto gdje se odvijala selekcija
kad u Židovi stigli.
Jer oni koji nisu Židovi ne idu u selekciju.
Procjenjujemo da je oko 75 posto Židova odmah ubijeno.
Nisu svi došli u logor.
Samo su jači ljudi došli.
Drugi su odmah išli na ubijanje plinom.
Ako ste imali mali prištić na ruci, išli ste nalijevo.
Većina djevojaka iz mog grada je odvezena
zbog ničega.
Ljudi nemaju pojma da se više nikad neće vidjeti.
A onda su neki od njih postali zatvorenici.
Došli su do mjesta gdje bi ih netko tetovirao
i onda su ušli u logor.
U sekundi su doznali
da su drugi odvedeni u plinske komore.
Zatvorenici nemaju... Ne uljepšavaju to.
Govore im golu istinu.
Za mnoge te ljude bilo je to previše za procesuirati.
Na početku ljudi to nisu mogli podnijeti.
Trčali bi do električne ograde
kroz koju je prolazilo 3000 do 4000 volti.
Primili bi žicu
i odmah bi poginuli.
Struja ih je ubila.
To se događalo svakodnevno.
To su bili rani dani Birkenaua.
Ogroman je.
Kad pogledate, vidite red
za redom, red za redom.
Koji su trud uložili.
Koja je logistika išla u gradnju i ubijanje,
u prijevoz.
Stephen, nemam više što za reći.
Srce kameno.
Ja sam...
Da.
KREMATORIJ III AUSCHWITZ II-BIRKENAU
Kad je moj tata rekao "želim se ispričati
ljudima čije živote nisam mogao spasiti",
jedino što ga je zanimalo kod plinskih komora bila je to ova.
Krematorij III.
KREMATORIJ III IZVORNO JE SAGRAÐEN DA BI UBIJAO DO 2000 LJUDI ISTOVREMENO.
Ovo je mjesto kojim su deseci tisuće ljudi hodali.
Znam da si se htio pomoliti ovdje.
Dođi kraljevstvo tvoje, neka nam On da iskupljenje
i da Mesija što prije dođe,
za vrijeme života tvoga i tvojih dana
i života obitelji Izraela
brzo i hitro neka dođe i recimo "amen".
PRIJE BIJEGA
NACISTIČKI VOJNICI POKUŠALI SU UNIŠTITI DOKAZE O RATNIM ZLOČINIMA
KOJI SU POČINJENI U LOGORU.
POSLIJE JE PRONAÐENO 370.000 MUŠKIH ODIJELA.
837.000 KOMADA ŽENSKE ODJEĆE.
I VIŠE OD SEDAM TONA LJUDSKE KOSE.
Gdje sad ulazimo?
Ulazimo u jedan od manjih odjeljaka.
Zvao se Zigeunerlager.
Bio je to logor za Rome i Sinte.
U obiteljskom kampu
tvoj je otac boravio neko vrijeme u jednoj od drvenih baraka,
one su ovdje.
U pričama je jedinstveno što Lali kaže da je živio sam.
Da.
Smatramo da je živio kao dio veće skupine čitave ove jedinice.
Možda su njihovi životni uvjeti bili bolji.
Ovo je možda razlog za izolaciju, osjećaj da...
Ali to nema smisla.
Mogu shvatiti da su neka njegova sjećanja bila poprilično mutna,
ipak je imao 89 godina,
ali jedno što mu nije moglo biti mutno
je da ne zna je li imao vlastitu sobu ili ne.
To je...
Jasno se sjećam da je moja mama vikala na mog tatu
kad je opisivao sobu.
Vikala je na njega da to nije bio hotel sa šest zvjezdica.
Ali možda su imali dovoljno mjesta
da su imali vlastito mjesto za spavanje.
Možda je to objašnjenje.
Ili je imao svoju sobu.
-Možda i to. -Da.
Možda ih je bilo više.
Ovaj sektor u stražnjem dijelu Birkenaua ima njemačko ime,
Effektenlager.
Tvoja je majka radila ovdje, to se smatralo
privilegiranim radom.
Da, tako je.
Nešto jedinstveno za ovo mjesto
je činjenica da se s druge strane ograde vidi crvena linija.
-Da. -To su ruševine plinske komore četiri.
Bili su bliski svjedoci procesa ubijanja.
Čuli smo vriskove s mjesta na kojem su išli
u plinsku komoru.
Sve moje prijateljice su odvedene.
Kad pogledaš na sve, sama veličina je nevjerojatna.
27. SIJEČNJA 1945. G. AUSCHWITZ JE OSLOBODILA CRVENA ARMIJA.
OTKRILI SU OTPRILIKE 7000 PREŽIVJELIH.
700 OD NJIH IMALO JE MANJE OD 18 GODINA.
Jako je posebno koračati stopama mojih roditelja.
Mislim da im nikad ne bih mogao biti bliži nego što sam im ovdje.
Kad stavite to u perspektivu svih mojih članova obitelji koji nisu preživjeli,
osjećam se počašćeno što su, iz kojeg god razloga,
moji mama i tata imali sreće i preživjeli.
Vraćam se u Melbourne
i mogu drugačije razgovarati sa svojom djecom
o njihovoj obitelji.
Sjećam se da su moji mama i tata govorili
da se žele maknuti što dalje je moguće
od Europe.
Ne možete se maknuti dalje od Australije.
-Dobro došao. -Drago mi je.
-Također. -Hvala.
Ovo je Mali, moja najmlađa kći.
Da.
Hoćemo li ući?
-Da. Idemo. -Da, idemo.
Pustite divnu glazbu i plesat ću tango.
Spretni.
Ovdje mnogo plešemo.
Fantastično.
-Jesmo li gladni? -Da.
Da? Dobro. Imamo mnogo hrane. Uđite.
-Dobro. Hoćemo ući? -Zaboravili smo kisele krastavce.
Kako smo ih mogli zaboraviti?
Možeš sjesti s majkom.
Tvoji roditelji nikad nisu govorili o holokaustu?
-Samo pokoju priču. -Da.
Mi smo odrasli sa svime, tata nam je pričao o svemu
HELEN ABRAMOVA KĆI
otkad smo bili jako mladi.
Napravio sam mnogo toga da preživim, ali i dalje mislim da je 99 posto bila sreća.
Svakog trenutka u danu mogli su te upucati, ubiti,
istući nasmrt ili te poslati u plinsku komoru.
Koje god smo pitanje imali, dobili smo odgovor na njega.
-Briljantno. -Uvijek.
S deset sam godina pitao tatu
mrzi li Nijemce.
Rekao mi je da ne smijem koristiti tu riječ.
Pitao me što postajem kad popustim pred tim osjećajem.
-Loš kao oni. -Da.
To za mene nije bila samo lekcija o preživljavanju,
već preživljavanju s ljudskosti i netaknutim dostojanstvom.
To je prava poruka.
On je nevjerojatan čovjek.
Ovo je putovanje bilo nevjerojatno za tebe.
Fenomenalno.
Sad sve pričaš svojoj djeci.
Ne želim da osjećaju prazninu koju sam ja osjećao.
Na mene ostavlja dojam
činjenica da pričaš priče koje nikad nisi čuo.
To je jako važno.
Sad kad si se vratio, kako se osjećaš
nakon što si doživio Auschwitz?
Osjećam olakšanje.
Druga sam osoba.
Na koji način?
Više nisam prazan.
Možda ne znam pravu terminologiju,
ali gotovo osjećam spokoj.
-Dobro. -Ako to ima smisla.
-Da. -Tješi me
i ispunjava činjenica da sad znam toliko više.
Da.
Kako misliš da si se nosio s prazninom u prethodnim godinama?
Znao sam da postoji, ali ignorirao sam je.
Postoji način gledanja na traumu ne kao na stanje uma,
već kao na stanje tijela.
Primjećuješ to i kažeš da osjećaš spokoj.
Mnogi bi rekli da je to paradoks.
Odeš u Auschwitz i vratiš se spokojan.
Kako...
Ne znam odgovor na to, znam samo da to osjećam.
-Stvaran je. -Primijetio sam to.
-Stvaran je. -Da.
Imat ću potpuno drugačiji odnos sa svojom djecom,
kao roditelj i kao prijatelj.
Mislim da ću više voljeti sam sebe
i gledati se drugačije zbog toga.
-Molim te. -Da.
Čast mi je biti u tvom prisustvu.
Hvala. To je lijep osjećaj.
-Žao mi je. -Molim te.
-To je olakšanje. -Dobro.
Ovo nije nešto negativno.
DANAS GARY VODI SVOJE KĆERI NA GROB NJIHOVIH DJEDA I BAKE
PO PRVI PUT.
Ide li po abecednom redu?
-Ne. -Ne?
Ne, važno je gdje kupiš grob.
Evo. Ovdje su mama i tata.
Pogledajte to.
Jako mi nedostajete.
Prvi sam put doveo vaše unuke da vas vide.
Ovo je Mali, a ovo je Aviva.
Imam kamenje iz vaših rodnih gradova.
Stavit ćemo jedan na grob, samo da znaju da smo bili ovdje.
Tata, pogledaj ti to, bilo je ispred tvojih vrata.
Donio sam ti komadić doma.
Volio bih da ste ih upoznale.
Moj bi vas tata obožavao,
a mama bi vas u kuhinji učila pjesme, gledale biste kako peče.
Bila bi u raju.
Kako si? Dobro?
Da.
Kako ste pronašli Gitu nakon što ste oslobođeni?
Nisam mogao ići vlakom
jer je put bombardiran.
Vlak nije mogao preko mostova.
Kupio sam konja.
Znate?
Uzeo sam konja
i jahao sam stotinama kilometara
da bih je pronašao.
Jednog se dana pojavio konj
s dva kotača. S kočijom.
Pogledala sam i vidjela da je to moj muž.
Lali!
Ganjao me i našao me
i sretni smo zajedno.
-Znaš li tko je to? -To je...
To je tvoj tata.
-A tko je to? -Tvoja mama.
-A tko je to? -Ti.
Ovo je s njihove 50. godišnjice braka.
Priredio sam im ogromnu zabavu.
Tata ti je poprilično zgodan.
Ne, on izgleda bolje.
Stvarno?
Hvala.
U redu je. I dalje te volim.
Gledajte ovo!
Moji su se roditelji našli
i vjenčali su se u Krompachyju.
Ovo što imamo samo vam pokazuje koliko su bili zaljubljeni.
Ovo je fotografija s Tatri,
moji su roditelji bili ondje na medenom mjesecu.
Pogledajte.
Ovo je nakon rata, s kosom.
Tako su sretni i zaljubljeni.
Ja sam rezultat
jedne od najnevjerojatnijih romansi
na najgorem mjestu koje je postojalo.
Čak i činjenica da ja postojim samo je jako dobra sreća.
Nevjerojatno!
Sviđa mi se!
Imam dvije predivne kćeri.
Moći će nastaviti priču
i to je moja najveća sreća.
-Trči. -Trči, vježbaj malo.
POSVEĆENO LALIJU I GITI SOKOLOV I SVIMA KOJI SU PREŽIVJELI HOLOKAUST.
U SJEĆANJE NA 1,1 MILIJUN LJUDI KOJI SU UBIJENI U AUSCHWITZU
IZMEÐU 1940. I 1945. G.
Prijevod: Gea Pandžić