Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PAMÁTNÍK A MUZEUM OSVĚTIM-BŘEZINKA
Z Osvětimi mám strašný strach.
Tak jo.
Ne.
Ještě jsem se neodhodlal. Promiňte.
Jak to, že na to nemám kuráž?
GARY JE JEDINÝM SYNEM LALIHO SOKOLOVA, "TATÉRA Z OSVĚTIMI".
Váš život se vymyká tomu běžnému,
protože celý svět zná vaši matku a otce.
Pane Sokolove...
Říkejte mi Lali.
Prý hledáte někoho, kdo vám sepíše memoáry.
Přišlo mi, že rodiče dělali, jako by se to nikdy nestalo.
O jeho příběhu desetiletí nikdo nevěděl.
Veřejnosti ho odhalila až Heather Morrisová.
Je to příběh z holokaustu.
Není to příběh o holokaustu.
Pořád mám nezodpovězené otázky.
Proč byl můj otec tak nepřístupný?
Proč měla máma tak silné deprese?
Lidé, co četli knihu, věděli víc, než když jsem já vyrůstal.
Pomyšlení na to, že budu muset projít tou branou, mě děsí.
Zkoušel jsem to čtyřikrát a nedokázal jsem to,
takže jsem si připadal jako zbabělec.
Je to minulost mých rodičů.
Táta by byl strašně pyšný.
To je úžasné.
Cítila jsem přítomnost vaší maminky.
Nechala mě ten příběh odvyprávět.
Je to jenom jeden človíček uprostřed toho ohromného tábora
a postupně odkrývá jeho hrůzy.
A to mě štve.
Tahle mezera.
Že jsem nezažil to, co oni.
Teď už to musí vyjít.
AUSTRÁLIE
Usměj se do kamery.
Ty jsi ale krásný ptáček.
Když mi zrovna neodmlouváš.
Tak šup.
MELBOURNE 15 500 KILOMETRŮ OD OSVĚTIMI
Takže já jsem Gary Sokolov.
Jsem jediné dítě Laliho a Gity Sokolovových.
Moji rodiče byli šťastní lidé.
Povedlo se jim celou tu zkušenost takřka kompletně vytěsnit
a hlavně se chtěli dívat vpřed.
Máma byla tak krásná.
A podívejte na tátu. Jak se smějí.
Jak jsou hrdí, že se jim narodilo dítě.
Po 16 letech snažení
se jim konečně narodil syn.
Vidíte, jak úplně září.
GITA SOKOLOVOVÁ ZEMŘELA V ROCE 2003.
LALI ZEMŘEL O TŘI ROKY POZDĚJI.
Je mi 63 let.
Je čas.
Je čas poznat mé rodiče.
TATÉR Z OSVĚTIMI
Zaslouží si, abych pochopil, čím si prošli.
Chci jít v jejich šlépějích.
Chci zkusit pochopit, co se jim honilo v hlavách,
protože se to na nich celoživotně podepsalo.
Kdy jste přijel do Austrálie?
V září 1949.
Chcete vidět fotku?
To je chvíle, kdy jsme poprvé vstoupili na půdu Austrálie.
To je Sydney.
Máte děti?
GITA SOKOLOVOVÁ
Jednoho syna. Díkybohu.
Je to velký a hodný chlapec.
Velký je pořád a hodný čas od času.
- Jak se jmenuje? - Gary. Máme ho moc rádi.
Chceš pomoct?
- Podal bys mi majonézu? - Jo.
A sůl.
- Jo. - Co to je?
Mít děti pro mě bylo velmi důležité.
Asi bych se cítil hrozně provinile,
kdyby mí rodiče přežili
a jejich pokrevní linie skončila.
- Ahoj. Gut šábes. - Gut šábes.
- Ahoj, mami. - Tobě to ale sluší, Mali!
Jak se máš? Gut šábes.
Vážím si každé šťastné i smutné chvíle s nimi,
protože jsem táta.
A to je úžasné.
- Gut šábes všem. - Gut šábes všem.
- Na zdraví. - Na zdraví.
Pusťte se do toho.
Kdo ukradl omáčku?
Já.
PO GITINĚ SMRTI ODVYPRÁVĚL LALI JEJICH PŘÍBĚH HEATHER MORRISOVÉ.
- Můžeme? - Ano.
Když jsem s ním strávila první den, řekl mi:
"Víte, že jsem byl tatér v Osvětimi?"
HEATHER MORRISOVÁ
Trávila jsem čas s člověkem,
který zažil jedno z nejpříšernějších období nedávné historie.
A nejen, že to přežil. On se o to bil.
Pořád si sahal na paži a nahmatával čísla.
HARVEY KEITEL "LALI", TATÉR Z OSVĚTIMI
Občas jsem přišel z práce
a on jen zíral z okna.
Ani neslyšel, že jsem přišel.
Já jsem ho pozdravil.
A on třeba minutu nebo dvě vůbec nereagoval.
Jsem tady.
Ty to víš.
Váš otec mi několikrát řekl,
že ho neustále obklopují duchové.
Že jsou od tábora součástí jeho života.
Čas od času byl duchem nepřítomný
a já věděla, že se vrátil do roku 1942.
Bylo mi 11 nebo 12 let a v televizi běžel dokument.
Svět ve válce.
A rodiče mi řekli, že se na to musím dívat.
SVĚT VE VÁLCE
Musel jsem sám sedět u televize a dívat se.
To, čím jsme si prošli, bude těžké pochopit.
Dokonce i pro naše vrstevníky.
Ještě těžší to bude pro generace,
které ty časy osobně nezažily.
Viděl jsem buldozery,
jak na sebe kupí mrtvá těla.
Ti lidé tam leželi na sobě
a byli jen kost a kůže.
To mi uvízlo v paměti a takhle jsem se o tom dozvěděl.
A potom jsem...
se najedl a šel do postele.
Řekl byste, že vás jejich trauma nějak poznamenalo?
To je zajímavá otázka.
Přišlo mi, že rodiče dělali,
jako by se to nikdy nestalo.
"To byla naše minulost
a teď jsme tady. Jsme v Austrálii."
Proč jste přijeli do Austrálie?
Proč jsme přijeli do Austrálie? Chtěli jsme co nejdál od všech "ismů".
Nacismu, komunismu. Nechtěla jsem s tím nic mít.
Takže co nejdál.
AUSTRÁLIE ZEMĚ POCTIVOSTI
Austrálie po druhé světové válce otevřela své dveře Evropě.
Přes milion přistěhovalců sem přineslo nový elán a nový styl.
Naučili se anglicky, našli si práci, založili rodiny
a jen málo jich lituje.
Ano, mladá Austrálie je vzkvétající
a poctivá země
v našem měnícím se světě.
VÍCE NEŽ 35 000 EVROPSKÝCH ŽIDŮ SI VE 40. LETECH 20. STOLETÍ
VYBUDOVALO V AUSTRÁLII NOVÝ ŽIVOT.
V MELBOURNE ŽILA JEDNA Z NEJVĚTŠÍCH DIASPOR PŘEŽIVŠÍCH HOLOKAUSTU
MIMO IZRAEL.
V životě jsem nepoznal nikoho, kdo by přežil holokaust
a chtěl by o svých zkušenostech mluvit.
Nyní jedeme za pánem jménem Abram Goldberg.
Je jedním ze zakladatelů Muzea holokaustu v Melbourne.
Za deset dní má narozeniny.
Bude mu 100 let.
29. SRPNA 1944
BYLI ABRAM GOLDBERG A JEHO MATKA DEPORTOVÁNI Z POLSKÉ LODŽE
DO OSVĚTIMI II-BŘEZINKY.
ABRAMOVI BYLO 19 LET, KDYŽ VSTOUPIL DO TÁBORA.
Když otevřeli dveře,
jaká byla vaše první myšlenka?
Přemýšlel jsem jenom o tom, co teď. Jak zachráním mámu?
Jistě.
Když máma vystupovala z dobytčáku,
nevěděli jsme, co ty plameny znamenají.
- Jistě. - Nikdo nic nevěděl.
Jen vám došlo, že jste v pekle.
Když viděla, jak zacházejí s lidmi,
došlo jí, že nepřežije.
Aha.
Tak se obrátila na mě a řekla:
"Abrame, musíš udělat všechno pro to, abys přežil."
A já tomu zasvětil svůj život.
A dělám to i teď.
Svět nesmí zapomenout, co se stalo.
Je mi velkou ctí, že s vámi mohu hovořit,
protože se mnou nikdy nikdo nemluvil.
Nikdo nechtěl.
Já o tom dětem řekl vše.
NEZAPOMEŇTE
Mladí Židé v Austrálii jsou často vychováváni ve stínu
přímé zkušenosti jejich rodičů s perzekucí.
VÝZKUMY UKAZUJÍ, ŽE TRAUMA Z HOLOKAUSTU
SE PŘENÁŠÍ Z GENERACE NA GENERACI.
Já jsem George Halasz
a posledních 25 let
provádím výzkum mezigeneračního traumatu.
Ten vychází z osobních prožitků mé matky Alice,
která přežila holokaust.
Vy jste z druhé generace stejně jako já.
Zajímaly vás jejich příběhy?
V určitém bodě jsem se přestal ptát,
protože mi rodiče neodpovídali.
To mi připadá, že se to snažili držet pod pokličkou.
Ano.
Myslíte, že jeden nebo oba vaši rodiče vykazovali
určitou míru otupělosti?
Máma rozhodně ne. Táta nejspíš ano.
Nikdy jsem neviděl, že by ukázal jakoukoliv emoci.
Chápu.
V táborech se mu muselo stát něco,
co ho otupělo.
A stal se člověkem, který se díval pouze vpřed.
- Ano. - Nikdy zpět.
Viděl jsem spoustu věcí.
Zabíjení.
Mučení. Bití. Ano?
Neskutečné věci. Chlapci zabíjeli chlapce. Vězni zabíjeli vězně.
Přijde mi,
že se váš otec navzdory tomu, že přežil Osvětim-Březinku,
rozhodl jít dál.
Když přežijete, když všichni kolem umírají,
řeknete si: "Přežil jsem další den."
Je to pud sebezáchovy.
To dává smysl.
Ano.
Trauma z holokaustu je prožitá zkušenost, která je tak zdrcující,
že dokázala změnit jejich mysl i těla.
A tomuto životu v nekonečném pozoru se říká "traumatická zkušenost".
Proč byl můj otec tak nepřístupný?
Proč měla máma tak silné deprese?
Jak se asi museli cítit každý den, když se probudili?
Museli přemýšlet: "Budu za deset minut pořád naživu,
nebo někdo projde kolem mě a zastřelí mě?"
Chci to pochopit a pocítit.
Chtěl bych se tam vrátit.
MELANIE LYNSKEYOVÁ "HEATHER", TATÉR Z OSVĚTIMI
Ano, do Březinky. Do tábora.
Já myslela, že se do Evropy už vrátit nechcete.
Co se týče otce, nejvíc lituju toho,
že jsem ho nevzal do letadla a neletěli jsme tam.
Z Osvětimi mám strašný strach.
Slyšíte všechny ty příběhy. Čtete knihy, vidíte seriály,
ale opravdu stát tam, kde stáli oni...
Nevím. Vyhýbám se tomu.
Je mi 63 let.
V noci se budím zpocený.
Proč na to nemám odvahu? Je to minulost mých rodičů.
Musím to udělat teď.
Klíče, telefon, peněženka, pas.
Můžu jet.
Tak se podívejte. Opravdu se do toho pouštím.
NEŽ SE GARY VYDÁ DO OSVĚTIMI,
CHCE SE PODÍVAT NA MÍSTO, KDE JEHO OTEC A MATKA VYRŮSTALI.
SLOVENSKO
Kde jste se v Československu narodil?
V malém městě jménem Krompachy.
To je na Slovensku.
225 KILOMETRŮ OD OSVĚTIMI
Ten výhled je úchvatný.
Shlížíte na kopce a údolí.
Představte si tohle vídat každý den.
Vskutku pokojné místo k žití.
Jak asi vypadalo tehdy?
O Krompachách nevím absolutně nic.
Vím jenom to, že tam otec žil se svými rodiči.
Musel to být obrovský šok.
Schylovalo se k válce.
V roce 1942 Němci vpadli na Slovensko.
Ano.
Tušil jste, že se k tomu schyluje?
Ne...
Musím vám říct,
že jsem tomu nevěřil.
Nevěřil jsem tomu.
Žili jsme v úplně jiném prostředí.
Myslím, že Gary nemá tušení,
co všechno v příštích dnech uvidí, co bude cítit a co se dozví.
V 60 letech to bude jeho první taková zkušenost.
Tuším, že to bude velmi dojemné.
Já mu budu po boku.
V ROCE 2020 NECHALA HEATHER POSTAVIT PAMÁTNÍK HOLOKAUSTU,
KTERÝ JE VĚNOVÁN OBZVLÁŠTĚ LALIMU.
Heather.
V Krompachách není vhodnějšího místa,
než kde stojíme teď.
SOKOLOVŮV PAMÁTNÍK HOLOKAUSTU
Toto je můj dar vašemu otci a mámě, vám a vašim dcerám.
- A holkám? - Ano, to je ono.
Lenko, pojďte k nám, prosím.
Dobrý den.
- Těší mě. - Mě taky.
Můžete nám to přeložit, prosím?
Bude mi ctí.
"Na památku pana Ludwiga Eisenberga Sokolova...
LENKA PUSTAY VĚDKYNĚ A TLUMOČNICE
...který tu žil.
Tento památník je věnován
všem lidem, kteří přišli o svobodu,
důstojnost, domov
a vlastní jméno.
Na památku všech obětí holokaustu."
- Táta by byl moc hrdý. - Ano.
Je to úžasné.
A my jsme hrdí, že ho tady máme.
Tenhle výjev
se mi zaryl pod kůži.
Celý můj život se rodiče drželi za ruce.
Byli strašně zamilovaní.
- Chodil jste v Krompachách do školy? - Ano.
Ano, chodil.
Chodil jsem osm let do klasické školy,
jako by mělo každé dítě.
- Zdravím. - Gary?
ANNA PUSTAY HISTORIČKA
- Gary, ano. - Anna.
Těší mě, Anno.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Můžu si sednout na židli?
- Ty asi nejsou původní. - To nevadí.
Jde o místnost.
Do zadní řady.
Táta by v první řadě nikdy neseděl.
Ano.
Když jsme se bavili, říkal mi,
že se ve škole zasněně díval z okna.
Hele, tati.
Sedím nejspíš na tvém místě a dívám se z okna
ve tvém rodném městě. To je něco, co?
"Když vyšla kniha Tatér z Osvětimi,
došlo mi, že se Lali narodil v roce 1916."
"Můj otec se také narodil v roce 1916."
"Zkuste najít svého tatínka Laliho."
Bude to jeden z těchhle dvou.
Nejspíš tenhle. Určitě.
Tady. Vypadá, že je to filuta.
Opravdu?
"Nechte si ji na památku."
Děkuji mnohokrát.
Nikdy jsem žádnou tátovu předválečnou fotku neviděl.
Ani jednu.
Děkuji.
- Děkuji moc. - Je mi ctí.
Dnešek byl vskutku úžasný den.
Našla jsem něco, z čeho budete mít velkou radost.
Můžu potvrdit, že jsme našli dům,
kde vás otec v roce 1930 žil.
MÍSTNÍ HISTORIK
Tohle je kamarád Miro.
- Těší mě. - Mě taky.
To je krásný nález.
- Díky. - Dobrá práce.
Tyto domy už nejdou opravit a musí se zbořit.
Tato část domu byla určená zvířatům.
- Stáje. - Ano.
Můžete si představit, že tady měli králíky
nebo možná nějaké slepice.
Určitě i kůň.
Měli jsme koně.
Dva lidé vozili věci
z nádraží
na jejich místo určení.
Pomáhal jste v rodinném podniku?
Moc ne.
Konečně se blížíme k domu vašeho dědečka,
kde vás otec žil.
Do domu vedou schody,
po kterých určitě chodili členové rodiny.
Ještě že moc nevyrostli.
Jak vidíte, dům je ve velmi špatném stavu.
Tohle je asi poslední příležitost ho navštívit v současném stavu.
Doufal jsem, že když vejdu, tak mě zaplaví... Nevím.
Nějaký pocit. Něco spirituálního.
Hledám kamínky, které bych dal na tátův hrob.
Z jeho domova.
Podívejte.
Mám dost na oba hroby.
Tohle je úžasné.
Když někomu jdete na hrob,
měli byste tam položit kamínek,
aby věděli, že jste přišel na návštěvu.
Víte, jak jste mluvili o dýchající historii?
Tohle je historie, ve které oni žili.
To je neskutečné.
Ahoj, Lali z Krompach.
Musím jít.
Počkej, počkej.
Nevím, jak se jmenuješ.
Gita.
- Kde jste se narodila? - Ve Vranově nad Topľou na Slovensku.
V tom městečku žilo asi 200 rodin.
290 KM OD OSVĚTIMI
Bylo to velmi semknuté město.
Dvěstě židovských rodin, nebo...?
Židovských rodin, ano.
Kolik lidí patřilo do vaší nejbližší rodiny?
Šest dětí, můj zesnulý otec a matka.
Chtěli jsme vám ukázat záznam o narození vaší maminky,
který jsme našli na této matrice.
Jsem jako na trní.
- Krůček po krůčku, prosím. - Jistě.
Aby toho na mě nebylo moc.
Tuhle fotku vidím prvně.
To je...
Máma měla šmrnc, co?
A podívejte na ten úsměv.
Na té fotce není vidět žádná bolest.
Tohle je skutečně šťastný člověk,
který se raduje ze života.
Bezva fotka, co? Bůh jí žehnej.
Gary, tohle je místo,
kde se zapisuje narození všech dětí ve Vranově.
Nejdůležitější je pro vás tento zápis.
- Máma. - Vaše maminka.
Ano.
Tady je záznam o tom, že se narodila ve Vranově
11. března 1925.
Tady je záznam sester vaší maminky.
Ráchel, Golda a Františka.
Domů se nevrátily.
Tak jo.
Šmejdi.
GITINI RODIČE A TŘI SESTRY BYLI POSLÁNI DO VYHLAZOVACÍHO TÁBORA
V POLSKÉM LUBLINU.
Proč vám máma neřekla o svých sestrách?
Jak na to odpovědět?
Jak moc musela být máma uzavřená
a tajnůstkářská,
že ani neřekla, že měla tři sestry?
Tátu mám strašně rád,
ale své srdce mám po mamce.
A tímhle to získává zase o něco větší smysl.
Pohřbila to v sobě.
Pohřbila to.
A možná proto měla takové deprese. Protože to sice pohřbila hluboko,
ale pořád na to v koutku duše myslela.
To by vysvětlovalo ty noční můry.
ZE 1 700 ŽIDŮ DEPORTOVANÝCH Z VRANOVA NAD TOPĽOU
SE JICH NA KONCI VÁLKY VRÁTILO POUZE 120.
Stáli jsme
v srdci místní židovské komunity
a byl to takový symbol toho, co se dělo po celé Evropě.
Řeknu to takhle.
Tady stála synagoga...
a pak už tam nestála.
Tady byly rituální lázně
zvané mikve a najednou byly pryč.
Židé tady spokojeně žili a najednou byli pryč.
Zbyla tady jen pamětní deska.
To je vše. Nic víc.
Tohle je stěna bývalé synagogy, kam chodila moje máma.
Vezmu si kamínek z máminy synagogy,
která už neexistuje.
Čteme úryvky ze záznamu rozhovoru s mojí mámou.
Je to fenomenální projekt.
Nahráli úplně všechny příběhy lidí,
kteří přežili holokaust.
Kousek vám přečtu, jestli vám to nebude vadit.
Moje mám vzpomíná.
"Šla jsem do školy."
"Pak mě ze školy vyhodili."
"Jako všichni mladí
jsem i já doufala, že půjdu studovat."
"V 17 letech ještě pořádně nevíte, co chcete dělat.
Věděli jsme, že doba není dobrá."
Věděli, že se něco děje, ale nechápali plně co.
A pak se jí zeptali...
Mohl váš otec dál pracovat?
"Ne. Pekárnu nám vzali. A tehdy začaly problémy."
"Několik týdnů poté, co musel všechno zavřít, nás odvedli."
Její prostý život
byl přes noc pryč.
Dětství pryč.
Rodina...
násilím rozdělena.
Pryč.
Všechno...
prostě...
zmizelo.
V ROCE 1942 SLOVENSKO DEPORTOVALO SVÉ ŽIDOVSKÉ OBYVATELSTVO
DO NACISTY OKUPOVANÉHO POLSKA.
BYLO PRVNÍM NĚMECKÝM SPOJENCEM, KTERÝ TAK UČINIL.
Slováci byli odjakživa antisemité.
Se všemi jste se bavili. Oni věděli, že jste Žid,
ale kdesi uvnitř vás nenáviděli.
PREZIDENT TISO 17. SRPNA 1942
Ptáte se, jestli je zacházení se Židy křesťanské.
Je to lidské? Není to loupež?
Ptám se, zda je to křesťanské, když se chce národ osvobodit
od svého odvěkého nepřítele, Žida?
Slováci, zbavte se těch parazitů.
SLOVENSKÝ PREZIDENT JOZEF TISO BYL ZARYTÝM NACISTICKÝM KOLABORANTEM.
SEREĎ
314 KILOMETRŮ OD OSVĚTIMI
STÁLÁ EXPOZICE MUZEA HOLOKAUSTU
HISTORIČKA MADELINE VADKERTYOVÁ ZKOUMÁ PŘÍBĚHY SLOVENSKÝCH ŽIDŮ
BĚHEM HOLOKAUSTU.
Mám tady dopis od šestiletého chlapce,
který Jozefu Tisovi napsal.
Mám sedmiletou dceru
a představuju si, jak píše dopis za takových okolností.
Člověku to nejde do hlavy.
Je zatím nejmladší, kdo dopis poslal.
Ten malý chlapec píše:
"Drahý pane prezidente, každý večer se modlím za vaše zdraví.
Maminka mi říká, že když nebudu zlobit,
Ježíš mi přinese ten nejkrásnější dar
skrze pana prezidenta, a já nebudu muset jet."
ODHADUJE SE, ŽE PREZIDENTU TISOVI PŘIŠLO 20 000 ODVOLÁNÍ PROTI DEPORTACI.
PŘES 95 PROCENT JICH BYLO ODMÍTNUTO.
Chtěla bych s vámi probrat tuto propagandu,
která je za námi.
Píše se tam: "To je on. Poznáš ho podle hvězdy.
To je on, kdo si jen snaží nahrabat.
To je on, kdo štve proti státu a jeho přátelům."
Nošení žluté Davidovy hvězdy bylo dle židovského zákona povinné.
Slovenský tisk ho chválil za to,
že jde o nejpřísnější rasový zákon v Evropě.
Dokonce přísnější, než měli nacisté.
Nemohli chodit na sportovní klání, do parků, restaurací ani do kin.
Nemohli jít ani do obchodu ve stejný čas jako ostatní.
A tihle se považovali za lidi?
Na takové věci vaši rodiče museli koukat.
Naznačovali, že Židé mají na svědomí
všechny problémy země, což ani není možné,
protože tehdy tvořili jen 3,6 procent populace.
To je neskutečné, že?
Nechodili do domů.
Jenom vyvěsili oznámení,
že nejstarší děti z každé rodiny
musí ten večer přijít na určené místo.
Jinak pojedou rodiče.
Padlo to na mě.
Tak jsem jela.
V březnu mi bylo 17 let
a v dubnu nás deportovali.
Slovenská vláda si přišla pro vaše rodiče?
Ano. Nejenom pro mé rodiče.
Pro všechny Židy.
Vzali všechny, koho jen šlo.
Slovenská vláda platila 500 říšských marek za každého deportovaného Žida.
- Věděl jste to? - Ne.
A museli si zaplatit za "převoz".
Najednou mi je celkem proti srsti být v téhle zemi.
V tuhle chvíli.
V zemi, kde žili mí rodiče,
jejich bratři a sestry.
A vláda mileráda zaplatila za jejich deportaci.
Jen bych chtěla poznamenat, že ne všichni nenáviděli Židy.
Jistě.
Ale byl vyvíjen ohromný tlak na to, aby...
Aby se s Židy nikdo nestýkal a nijak jim nepomáhal.
V ROCE 1942 SLOVENSKO DEPORTOVALO 58 000 ŽIDŮ DO OSVĚTIMI A DALŠÍCH TÁBORŮ SMRTI.
PŘEŽILO JICH NECELÝCH 800.
Jak na tyto činy reagovala židovská komunita?
Nijak.
Nemohli nic dělat.
Nikdo nemohl nic dělat.
Beru to jako výsadu.
Každý přeživší potřeboval v životě trochu štěstí
a já jsem odrazem toho štěstí.
Stůjte v řadě.
Rychle, pohněte!
Kam jedeme?
Do Polska.
Postupujte!
Prý z nás udělají mechaniky. Opraváře aut, motorů...
BRATISLAVA 217 KILOMETRŮ OD OSVĚTIMI
Je zvláštní být zpět.
Tady jsme natáčeli nástup do vagónů.
Byl to velice zvláštní natáčecí den.
V hlavě jsem si říkal...
...co váš otec asi prožíval,
když nastupoval do vagónu. Je to nepředstavitelná věc.
A akce!
A co jste cítil vy, když jste nastupoval?
Zabouchli za námi dveře a všichni úplně ztichli.
Něco takového se člověka hluboce dotkne.
Nikdo nevěděl, co se bude dít.
Nikdo nevěděl, kam jedeme.
Je to jen jeden z mnoha.
Jenom jeden človíček uprostřed toho ohromného tábora
a postupně odkrývá jeho hrůzy.
Vidím ve vašich očích mého otce.
Když jste se díval na Annu, viděl jsem tátu.
Ten pohled plný lásky.
Tvoje oči...
Jsou modré?
Občas.
Děje se něco?
Ne.
Jen si doplňuju inkoust.
ANNA PRÓCHNIAKOVÁ "GITA"
Jak náročné pro vás bylo
hrát moji matku
uprostřed holokaustu?
Měla jsem z toho nahnáno.
Zpočátku jsem se toho bála.
Cítila jsem velkou zodpovědnost.
Cítila jsem přítomnost vaší maminky.
A občas ji pořád cítím.
- Vážně? - Ano.
Jaké to bylo pro vás vidět ten příběh na obrazovce?
Řeknu vám, co na mě udělalo největší dojem.
Řekla jste, že Bůh nikomu nepomůže.
A to říkala ultra-ortodoxní žena,
v jejímž životě je Bůh hybatelem všeho.
Ano.
To byla celá máma.
Lali.
Kde je Bůh?
Bůh nám nepomůže, ale my můžeme pomoct jemu.
Můžeme mu ukázat, že láska nezemřela. Ani tady.
Já byl vychován světsky.
Máma spoustu tradic nechala plavat,
možná protože ji Bůh zklamal.
Kvůli válce.
Jaký máte pocit z cesty?
- Jste připravený? - Ne.
Ještě méně než na začátku.
Najednou se z toho stalo... Hele, jak se třesu.
Podívejte. A to není od zimy.
- Stačí pomyšlení... - Ano, ano.
Vstup do Březinky je teď úplně o něčem jiném
než kdy předtím,
protože mám daleko víc informací.
Pokud duše mých rodičů z nějakého důvodu nedošly odpočinku,
možná jim tohle pomůže.
Do tohohle nastupujeme?
SLOVENSKÉ ŽIDOVSKÉ ŽENY
BYLY NA JAŘE ROKU 1942 JAKO JEDNY Z PRVNÍCH DEPORTOVÁNY DO TÁBORŮ SMRTI.
Máma popisuje svůj příjezd
do Osvětimi.
"Okénkem ve vagónu
jsme zahlédli lidi, kteří v pruhovaném oblečení pracovali na poli.
Bavili jsme se o tom.
'To přece musí být nějací kriminálníci. Tohle určitě dělat nebudeme.'
Ale když jsme přijeli,
čekalo nás velice nepříjemné překvapení.
Přišli esesáci a začali řvát:
'Odsud se živí nedostanete.
Všichni tady chcípnete.'"
GITA PŘIJELA V DUBNU 1942.
Halt!
Ženy sem a muži sem. Díky. Postupujte.
Chci se to konečně dozvědět.
Chci co nejvěrněji zjistit,
jaké to bylo v jejich kůži.
Čtyřikrát jsem to nakonec vzdal.
Nechci to vzdát popáté.
Tentokrát to dokážu.
POLSKO
6:00 16. ZÁŘÍ 2024
Jsem docela překvapený, že se cítím tak, jak se cítím.
Chci vidět, co se tam událo.
Chci se dostat do blízkosti mámy a táty.
Jsem připravený.
OSVĚTIM FUNGOVALA V LETECH 1940-1945.
BYL NEJVĚTŠÍM A NEJVRAŽEDNĚJŠÍM Z NACISTICKÝCH VYHLAZOVACÍCH TÁBORŮ.
ZEMŘELO ZDE MILION ŽIDŮ, 100 000 POLÁKŮ, ROMŮ A SINTŮ, SOVĚTŮ A DALŠÍCH SKUPIN.
Nedokážu se přestat třást.
Tak jo.
Pojďte sem.
Budu u vás. Dejte mi ruku.
Já to zvládnu.
- Zdravím, Pawle. - Zdravím.
- Těší mě. - Je mi ctí vás tady přivítat.
PAWEL SAWICKI PRŮVODCE
Vím, že to budou těžké chvíle,
ale děkuji moc,
že jste do památníku přijel.
Asi můžeme začít. Pojďte se mnou.
Třesou se mi kolena a nejde to zastavit.
- Můžeme. - Dobře.
V roce 1942 se z Osvětimi stává vyhlazovací tábor.
Před námi vidíte ikonickou hlavní bránu,
s nápisem "Arbeit Macht Frei", tedy "Práce osvobozuje".
Vzali nás do Osvětimi.
Vzhlédl jsem
a uviděl nápis "Arbeit Macht Frei" v němčině.
A když jsme vešli dovnitř, rozpoutalo se peklo.
Nejsem připravený tam vejít. Promiňte.
Nohy se mi třesou. Nejde to zastavit.
Tak jo.
Ne.
Dobře, jdeme.
Když jsme vyšli ven a uviděli esesáky
a psy a bití,
okamžitě nám došlo, co nás čeká.
Ve většině těchto bloků spali vězni.
V jedné takové budově se mohlo tísnit
víc než 1 000 lidí.
Máme tušení, ve kterém byla moje máma?
Ne.
Nemáme dokumenty týkající se vaší matky.
Esesáci před evakuací
nařídili vězňům všechnu dokumentaci spálit.
Podle našich odhadů bylo zničeno až 95 procent všech dokumentů.
Takže tady
máme hromadu dětských botiček.
Některé patřily dětem ani ne rok starým.
Představuju si Aviviny nožičky.
Hrůza, že?
ZACHOVALO SE PŘES 100 000 BOT PATŘÍCÍCH OBĚTEM.
V MUZEU JE ULOŽENO 3 800 KUFRŮ.
Ať se podíváme na jakýkoliv předmět, nesmíme zapomenout,
že někomu patřil.
Ano.
Je za ním příběh, jméno, člověk.
Tohle už se mě dotýká hodně.
Je na něm tátovo křestní jméno, Ludwig.
Je to nepředstavitelné...
Vytetovali vám číslo?
Ano.
32407.
AUSCHWITZ BYL JEDINÝ KONCENTRAČNÍ TÁBOR,
KDE JAKO IDENTIFIKAČNÍ METODU POUŽÍVALI TETOVÁNÍ.
Když si lidé vybaví vězně z Osvětimi...
- Vybaví se mi čísla. - Ta čísla jsou zásadní.
Přeživší i děti si vybaví tetování.
Někdy ani nechápou, co to bylo,
protože jim to nikdo nevysvětlí.
V tomto byrokracií prolezlém světě esesáků nikdo nevěděl...
- Kdo je kdo. - Přesně.
Tak je napadlo:
Bylo by lepší, kdyby ta čísla měli napořád.
A proto potřebovali tatéry a váš otec byl jedním z nich.
Na konci dřívka byly dvě jehly.
Jedna byla delší a druhá kratší.
A tak jsme ta čísla tetovali.
Moje máma...
Pamatuju si, jak jednou přišla domů s obvazem na ruce,
protože si nechala ta čísla odstranit.
Nemohla se na ně už dívat.
BLOK 11 V OSVĚTIMI I BYL TÁBOROVÝM VĚZENÍM.
VĚZNI MU PŘEZDÍVALI BLOK SMRTI.
Esesáci vás tam odvlekli.
I já se v baráku 11 jednou ocitl.
Zavřeli mě tam.
A mučí vás tam.
Bijí vás.
Nevíme přesně,
jak probíhalo vyšetřování, které vedlo k jeho uvěznění.
Je pravděpodobné, že mohl být tady.
Nejprve uvidíte cely na stání,
což byl obzvlášť tvrdý trest.
Až čtyři lidé stáli na zhruba metru čtverečním
celou noc.
Cely na stání vypadaly takto.
Byly zazděné.
Lidé tam museli vlézt
a stáli tam celou noc.
A to je jediný přívod vzduchu.
Vidíte, že je to jen velmi malý otvor, který se dá zvenčí zakrýt.
Tohle byl jeden z extrémních druhů trestu, které tady máme.
Měly různé označení.
Cely na stání,
hladové cely,
dusící cely.
Tohle je popravčí dvůr
vězeňské budovy.
Tady je stříleli do týlu.
Dnes sem lidé chodí uctít památka vězňů,
jak vidíte.
A nahoře vždy visí vlajka s pruhy.
- Jako uniforma. - Přesně tak.
Je to symbol vězňů.
Házeli sem písek
a piliny, které měly nasát krev.
Krev prosakovala několik metrů do země.
KREMATORIUM I FUNGOVALO TŘI ROKY.
BYLO PRVNÍ PLYNOVOU KOMOROU V OSVĚTIMI.
Plynování a pálení těl
probíhalo odděleně.
Pálení nebylo tak rychlé.
Z plynové komory vedl dopravní pás,
který končil v krematoriu.
Ten pás pracoval nonstop 24 hodin denně
a vozil nahé, zplynované lidi.
OSVĚTIM II-BŘEZINKA
V DUBNU 1942 BYL LALI PŘESUNUT DO OSVĚTIMI II-BŘEZINKY.
O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI
BYLA GITA PŘESUNUTA DO ŽENSKÉHO TÁBORA V OSVĚTIMI II-BŘEZINCE.
V červenci jsme šli do Březinky.
Tam začaly skutečné problémy,
hromadné zabíjení a mizení lidí.
A jsme tady. To je ta budova.
Tady jsou koleje.
Rozbušilo se mi srdce.
Areál, který vidíte...
Je obrovský.
...je v podstatě...
Možná ne celý, ale většina je Březinka.
To není všechno?
Některé části jsou v lesích a nejsou odsud moc dobře vidět.
Rozlohu má zhruba 200 hektarů.
Když SS přesunulo vyhlazování z Osvětimi I,
která je od Březinky vzdálená asi tři kilometry,
začali budovat továrnu na vraždění lidí.
V Osvětimi bylo zavražděno kolem jednoho milionu Židů.
V samotné Březince
stálo šest vražedných plynových komor a čtyři krematoria.
Akorát připravené pro mou rodinu.
Velitelství bylo v Osvětimi.
Průmyslové vraždění probíhalo v Březince.
Celý svět skloňuje jméno Osvětim,
ale to hlavní se dělo v Březince.
Tady vidíte historický nákladní vagón.
Většina Židů byla přepravována v nákladních vagónech.
Lidé občas mluví o dobytčácích, ale do těch šlo hodně vzduchu.
A podle mnoha svědectví se lidem vzduch nedostával.
Byly přeplněné, protože v nich bylo 80 lidí.
Proboha.
Nic víc neměli?
Ne. Jeden průduch na jedné straně a ještě něco na druhé.
Mnozí přeživší tvrdí, že dostat se k tomuto okénku vám...
- Zachránilo život. - Mohli jste dýchat.
Jistě.
A tady probíhala selekce,
když přijel transport s Židy.
Nežidé selekcí neprocházeli.
Odhadujeme, že asi 75 procent Židů bylo zavražděno okamžitě.
Ne všichni se dostali do tábora.
Jenom ti silnější.
Ostatní šli rovnou na smrt, do plynu.
Stačil pupínek na ruce a šli jste doleva.
Většinu holek z mého města odvedli.
Za nic, za nic.
Lidé netušili, že už se nikdy neuvidí.
A z některých z nich se pak stali vězni.
Šli do místa, kde je někdo potetoval,
a pak vstoupili do tábora.
A v tu chvíli se dozvěděli,
že ostatní odvedli do plynových komor.
Protože vězni to nijak nezaobalovali.
Řekli jim holou pravdu.
A spousta lidí to neunesla.
Lidé se v prvních dnech hroutili.
Nabíhali do oplocení,
ve kterém bylo 3 000 nebo 4 000 voltů.
Chytili se drátu
a ten je okamžitě zabil.
Elektřina je zabila.
A to bylo na denním pořádku.
Takhle vypadaly první dny v Březince.
Je to ohromné.
Stačí vidět tu řadu
a těch řad je tu nepočítaně.
Tolik vynaložené práce.
Všechna ta logistika, která šla do výstavby, zabíjení
a převozů.
Už nemám co říct, Stephene.
Z jalový krávy tele nevymámíš.
Jsem docela...
Jo.
KREMATORIUM III OSVĚTIM II-BŘEZINKA
Táta řekl: "Chtěl bych se omluvit
všem lidem, jejichž životy jsem nedokázal zachránit,"
a nejvíc ze všech plynových komor ho zajímala tahle.
Krematorium III.
KREMATORIUM III BYLO POSTAVENO PRO USMRCENÍ AŽ 2 000 LIDÍ NAJEDNOU.
Tudy sešly dolů desetitisíce lidí.
A já vím, že jste se konkrétně tady chtěl pomodlit.
Nechť přijde jeho království, přinese jeho vykoupení
a uspíší příchod Mesiáše
za vašeho života, za vašich dnů
a za života izraelského lidu.
Ať přijde rychle a spěšně a my můžeme říct amen.
PŘED ÚTĚKEM
SE NACISTIČTÍ VOJÁCI POKUSILI ZNIČIT DŮKAZY O VÁLEČNÝCH ZLOČINECH
SPÁCHANÝCH V TÁBOŘE.
POZDĚJI BYLO NALEZENO 370 000 KUSŮ MUŽSKÉHO OBLEČENÍ,
837 000 KUSŮ DÁMSKÉHO OBLEČENÍ
A VÍCE NEŽ SEDM TUN LIDSKÝCH VLASŮ.
Kam jdeme teď?
Teď vstupujeme do jedné z menších sekcí,
které se říkalo Zigeunerlager.
To byl tábor pro Romy a Sinty.
V rodinném táboře
váš otec nějaký čas žil v jednom z dřevěných baráků.
Je to tady.
Zajímavé je to tím, že Lali řekl, že bydlel sám.
Ano.
My si myslíme, že žil ve větší skupině v této jednotce.
Je možné, že měli lepší podmínky.
To je možná důvod, proč cítil větší soukromí.
To nedává smysl.
Chápu, že některé vzpomínky mohou být mlhavé.
Bylo mu koneckonců 89 let,
ale přece nemůžete zapomenout,
jestli jste ve své vlastní místnosti, nebo ne.
To je...
Dodnes si živě vybavuju, jak máma na tátu křičí,
když tu místnost popisoval.
Křičela na něj, že to přece nebyl šestihvězdičkový hotel.
Je možné, že měli dostatek prostoru,
tak si mohli oddělit vlastní místa na spaní.
Tak by se to dalo vysvětlit.
Nebo měl vlastní místnost.
- Nebo tak. - Ano.
Třeba pár takových bylo.
Tento sektor v zadní části Březinky má německé jméno,
Effektenlager.
Vaše matka tady pracovala a práce tady se považovala
za výsadu.
Ano, správně.
A co je na tomto místě zvláštní,
je tato červená linie na druhé straně plotu.
- Ano. - To jsou trosky plynové komory čtyři.
Takže byli blízkými svědky vraždění.
Slyšeli jsme, jak křičeli,
když šli do plynu.
Všechny mé přátele odvedli.
Když se podíváte na celý areál, ten rozsah vás ohromí.
27. LEDNA 1945 BYLA OSVĚTIM OSVOBOZENA RUDOU ARMÁDOU.
NAŠLI ZHRUBA 7 000 PŘEŽIVŠÍCH.
700 Z NICH BYLO MLADŠÍCH 18 LET.
Jít ve šlépějích mých rodičů pro mě má zvláštní význam.
Žádný rozhovor s nimi nás tak nestmelil jako tohle.
Když si uvědomíte, že žádný můj příbuzný nepřežil,
tak jsem poctěn, že z nějakého důvodu
máma a táta měli to štěstí a přežili.
Vracím se do Melbourne
a můžu mluvit s dětmi o jejich rodině
úplně jinak.
Pamatuju si, že máma a táta říkali,
že se chtějí dostat od Evropy,
co nejdál to jde.
A o moc dál než do Austrálie to nejde.
- Vítáme vás. - Rád vás poznávám.
- Těší mě. - Díky moc.
Tohle je Mali, má nejmladší dcera.
Ano.
Půjdeme dál?
- Dobře, jdeme. - Můžeme.
Zapněte nějakou hezkou hudbu a já zatancuju tango.
Rozjeďte to.
Tady se hodně tančí.
Fantazie.
- Máme hlad? - Ano.
Ano? Dobře. Jídla je hromada. Pojďte klidně dál.
- Můžeme jít? - Zapomněli jsme okurky.
Jak je to jen možné?
Sedni si s mamkou.
Vaši rodiče o holokaustu nikdy nemluvili?
- Jen párkrát. - Aha.
Nám táta říkal všechno...
ABRAMOVA DCERA
...už od dětských let.
Pro přežití jsem udělal hodně, ale z 99 procent to stejně bylo štěstí.
Kdykoliv vás mohli zastřelit, zabít,
umlátit k smrti nebo poslat do plynové komory.
Ale ať už jsme měli jakoukoliv otázku, vždycky jsme dostali odpověď.
- Nádhera. - Vždycky.
Když mi bylo deset, jeden den jsem šel za tátou
a ptám se ho: "Tati, nenávidíš Němce?"
A on řekl: "To slovo nikdy nepoužívej,
protože když se tomu podáš, co se z tebe stane?"
- To samé jako oni. - Ano.
Pro mě to byla lekce nejen z umění přežít,
ale také jak si u toho zachovat lidskost a důstojnost.
To je správné poselství.
Je to úžasný člověk.
Takže jste za tu cestu rád.
Byla ohromná.
Teď můžete všechno říct vašim dětem.
Nechci, aby cítili takovou prázdnotu, jako jsem cítil já.
Silně se mě dotýká,
jak vyprávíte příběhy, které jste nikdy neslyšel.
Je to velmi důležité.
Teď, když jste zpět, jak se cítíte poté,
co jste na vlastní kůži zažil Osvětim?
Ulevilo se mi.
Jsem jiný člověk.
V jakém smyslu?
Už necítím prázdnotu.
Sice neznám správné termíny,
ale jako bych nyní měl klid v duši.
- Aha. - Jestli to dává smysl.
- Ano. - Mám pocity úlevy
a zadostiučinění z toho, že teď vím daleko víc.
Ano.
Jak jste podle vás zvládal tu prázdnotu všechny ty roky předtím?
Asi jsem o ní věděl, ale ignoroval ji.
Na trauma se nahlíží i tak, že nejde o stav mysli,
ale o stav těla.
Všiml jste si toho a říkáte, že teď máte klid v duši.
Mnoho lidí by mohlo říct: "Jaký to paradox.
Jedete do Osvětimi a vrátíte se s klidem v duši."
Jak to...?
Nemám na to odpověď. Jenom vím, že to tak cítím.
- Je to skutečné. - A všiml jsem si toho.
- Je to velmi skutečné. - Ano.
Tohle úplně promění můj vztah s dětmi
coby jejich rodiče a kamaráda.
Asi se budu mít daleko víc rád.
Teď už tomu daleko víc rozumím.
Ano, prosím.
Je mi velkou ctí být ve vaší přítomnosti.
Děkuji. Cítím se velmi příjemně.
- Omlouvám se. - Nebojte nic.
- Dostávám to ze sebe. - Dobře.
Není to negativní věc.
DNES GARY POPRVÉ BERE SVÉ DCERY
K HROBU JEJICH PRARODIČŮ.
Jdou popořádku, jako podle abecedy?
- Ne. - Ne?
Ne, záleží, kde si koupíš hrob.
Tak jsme tady. To je máma a táta.
Podívejte.
Moc mi chybíte.
Poprvé jsem vám přivedl ukázat vnučky.
Tohle je Mali a tohle je Aviva.
Nesu vám kamínky z vašich rodných měst.
Dáme je sem, aby věděli, že jsme tady byli.
Hele, tati. Ty byly u dveří do tvého domu.
Budete tu mít kousek domova.
Škoda, že jste je nepoznali.
Táta by z vás byl na větvi
a máma by vás v kuchyni učila písničky a dívaly byste se, jak peče.
Byla by v nebi.
Jak je, prcku? Dobrý?
Jo.
Jak jste po osvobození našel Gitu?
Nemohl jsem jet vlakem,
protože je bombardovali.
Vlaky se nedostaly přes mosty.
Tak jsem si koupil koně.
Víte?
Vzal jsem toho koně
a jel jsem stovky kilometrů
a hledal ji.
A jednoho dne přijel kůň
s dvoukolákem. S vozem.
Podívala jsem se lépe a byl to můj manžel.
Lali!
Hledal mě, našel mě
a jsme spolu šťastní.
- Víš, kdo to je? - To je...
Tvůj táta.
- A kdo tohle? - Tvoje mamka.
- A tohle? - Ty.
Ta je z jejich 50. výročí svatby.
Uspořádal jsem jim obrovskou oslavu.
Táta byl štramák, co?
On vypadá líp.
Vážně?
Díky.
To nevadí. I tak tě mám ráda.
Hele!
Rodiče se našli
a vzali se v Krompachách.
A tohle ukazuje, jak moc se milovali.
Tohle je fotka z Tater
a rodiče tam jeli na líbánky.
Jen se podívejte.
Po válce, dorostly jim vlasy
a jsou strašně šťastní a zamilovaní.
A já jsem výsledek
jednoho z nejúžasnějších zamilovaných příběhů
na tom nejpříšernějším místě, které kdy existovalo.
Už jen to, že tady vůbec jsem, je také obrovská klika.
To je boží!
Je to super!
Mám dvě krásné dcery.
Ony budou moct v příběhu pokračovat
a v tom nacházím velké štěstí.
- Poběžím. - Jen běž. Ať se protáhneš.
VĚNOVÁNO LALIMU A GITĚ SOKOLOVOVÝM A VŠEM, KTEŘÍ PŘEŽILI HOLOKAUST.
NA PAMÁTKU 1,1 MILIONU LIDÍ, KTEŘÍ BYLI V LETECH 1940-1945
ZAVRAŽDĚNI V OSVĚTIMI.
Překlad titulků: Jakub Zmeškal