Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AUSCHWITZ-BIRKENAU MUISTOMERKKI JA MUSEO
Auschwitz pelottaa minua.
Selvä.
Ei.
En ole vielä valmis menemään sisään. Anteeksi.
Miksen uskalla mennä tuonne?
GARY ON LALI SOKOLOVIN, "AUSCHWITZIN TATUOIJAN", AINOA POIKA.
Sinä olet ainutlaatuinen, koska isäsi ja äitisi ovat tunnettuja.
Herra Sokolov...
Voit sanoa minua Laliksi.
Etsit siis jotakuta kirjoittamaan elämäntarinasi.
Vanhempieni mielestä asian saattoi siirtää sivuun.
Tarina pysyi salassa vuosikymmeniä. Sitten hän paljasti sen Heather Morrisille.
Se on tarina holokaustista, mutta se ei ole ainoa tarina.
Kaikkiin kysymyksiin ei ole vastauksia.
Miksi isä oli niin paksunahkainen?
Miksi äiti oli niin masentunut?
Kirjan lukijat saivat tietää enemmän kuin minä tiesin nuorena.
Ajatus noiden porttien läpi kulkemisesta on pelottava.
Olen käynyt siellä neljä kertaa, enkä ole mennyt sisään.
Tunnen oloni pelkuriksi.
Nämä ovat vanhempieni kokemuksia.
Isä olisi tosi ylpeä.
Mahtavaa.
Tunsin äitisi läsnäolon.
Hän antoi minun kertoa tämän tarinan.
Hän on vain yksi mies sillä valtavalla leirillä.
Hän alkaa ymmärtää sen kauheuden.
Minua painaa etäisyys -
heidän kokemuksiinsa, enkä voi kokea sitä samaa.
Minun on tehtävä se.
Hymyile kameralle.
Kaunis lintuni.
Ei kannata ilkeillä.
Noin.
MELBOURNE 15 559 KM AUSCHWITZIIN
Olen Gary Sokolov.
Olen Lali ja Gita Sokolovin ainoa lapsi.
Vanhempani olivat onnellisia.
He olivat onnistuneet unohtamaan kokemuksensa lähes kokonaan,
ja heidän katseensa oli tulevaisuudessa.
Katsokaa, miten kaunis äiti oli.
Ja katsokaa isän hymyä.
He olivat niin ylpeitä lapsestaan.
He yrittivät 16 vuotta.
Lopulta he saivat pojan, ja he hehkuvat onnesta.
GITA SOKOLOV MENEHTYI VUONNA 2003.
LALI KUOLI KOLME VUOTTA MYÖHEMMIN.
Olen 63-vuotias.
Nyt on sen aika. Minun on aika oppia tuntemaan vanhempani.
AUSCHWITZIN TATUOIJA
He ansaitsevat sen, että ymmärrän heidän kokemuksensa.
Haluan kulkea heidän jalanjälkiään.
Yritän ymmärtää, mitä he ajattelivat,
koska se vaikutti heidän loppuelämäänsä.
Milloin tulitte Australiaan?
Syyskuussa 1949.
Haluatko nähdä kuvan?
Kuva on otettu samana päivänä, kun saavuimme Australiaan.
Se on Sydneyssä.
Onko teillä lapsia? -Minulla on yksi poika. Luojan kiitos.
Hän on iso ja kiltti poika.
Hän on aina iso, mutta vaihtelevasti kiltti.
Mikä hänen nimensä on? -Gary. Rakastamme häntä kovasti.
Tarvitsetko apua?
Voitko hakea majoneesin? -Joo.
Ja suolaa. -Mitä tuo on?
Minulle oli tärkeää saada lapsia.
Olisin varmasti kokenut valtavaa syyllisyyttä,
jos vanhempani olisivat selvinneet,
mutta eivät olisi saaneet jälkeläisiä.
Hei. Hyvää sapattia. -Hyvää sapattia.
Hei, äiti. -Mali, olet kaunis!
Mitä kuuluu? Hyvää sapattia.
Arvostan kaikkia iloisia ja surullisia hetkiä yhdessä,
koska olen isä.
Se on mahtavaa.
Hyvää sapattia kaikille! -Hyvää sapattia kaikille!
L'chaim. -L'chaim.
Ottakaa ruokaa.
Kuka on ottanut kastikkeen? -Minä.
GITAN KUOLEMAN JÄLKEEN LALI KERTOI HEIDÄN TARINANSA KIRJAILIJA HEATHER MORRISILLE.
Oletko valmis? -Joo.
Ensimmäisen tapaamisemme jälkeen hän kysyi:
"Tiesitkö, että olin Auschwitzin tatuoija?"
Opin tuntemaan miehen, joka oli kokenut -
yhden historian kamalimmista aikakausista.
Hän ei ollut vain kokenut sitä, vaan selvinnyt siitä. Hän oli taistelija.
Hän siveli koko ajan käsivarttaan, siinä olevia numeroita.
Joskus töistä tullessani hän seisoi ja tuijotti ikkunaa kohti.
Hän ei edes huomannut tuloani, ja sanoin vain: "Hei, isä."
Hän reagoi vasta parin minuutin kuluttua.
Olen tässä.
Tiedät sen.
Isäsi sanoi useamman kerran,
että hän oli jatkuvasti aaveiden keskellä.
Heti siitä asti, kun hän lähti leiriltä.
Joskus hän oli poissaoleva,
ja silloin tiesin, että hän oli palannut vuoteen 1942.
Ollessani 11-12-vuotias ilmestyi dokumentti.
Maailma sodassa.
Vanhempani käskivät minua katsomaan sen.
MAAILMA SODASSA
Istuin yksin katsomassa sen.
Jopa oman sukupolvemme on vaikea ymmärtää kokemuksiamme,
saati tulevien sukupolvien, jotka eivät ole itse kokeneet sitä aikakautta.
Näin puskutraktorit,
jotka kokosivat ruumiita -
ja ihmiset, jotka vain makasivat siellä.
He olivat pelkkää luuta ja nahkaa.
En ikinä unohda sitä, ja se oli ensimmäinen asia, jonka näin.
Ja jopa sen jälkeen...
Söin iltapalaa, ja menin nukkumaan.
Voisiko sanoa, että traumatisoiduit heidän traumastaan?
Se on mielenkiintoinen kysymys.
Vanhempieni mielestä asian saattoi siirtää sivuun.
"Se on mennyttä.
Nyt olemme täällä, Australiassa."
Miksi muutitte Australiaan?
Miksi halusimme Australiaan? Halusimme mahdollisimman kauas "ismeistä".
Natsismista, kommunismista... En halunnut kuulla niistä. Lähdimme pois.
Australia otti vastaan eurooppalaisia pakolaisia sodan jälkeen.
Miljoona siirtolaista toi väriä ja muutoksia.
He oppivat englantia, hankkivat töitä ja saivat lapsia.
Suurin osa vaikuttaa tyytyväisiltä.
Niin. Nuori Australia on reilun pelin maa -
muuttuvassa maailmassamme.
YLI 35 000 EUROOPAN JUUTALAISTA LÄHTI SIIRTOLAISEKSI AUSTRALIAAN -
1940-LUVULLA.
MELBOURNESSA ASUI ENITEN JUUTALAISIA HOLOKAUSTIN SELVIYTYJIÄ ISRAELIN JÄLKEEN.
En ole koskaan tavannut holokaustista selvinnyttä, joka haluaisi -
kertoa kokemuksistaan.
Olen menossa tapaamaan Abram Goldbergia.
Hän on yksi Melbournen holokaustimuseon perustajista.
Hänen syntymäpäivänsä on pian. Hän täyttää 100 vuotta.
ABRAM GOLDBERG JA HÄNEN ÄITINSÄ VIETIIN 29.8.1944 -
LODZISTA PUOLASTA AUSCHWITZ II-BIRKENAUHUN.
ABRAM OLI LEIRILLE SAAPUESSAAN 19-VUOTIAS.
Mikä oli ensimmäinen ajatuksesi, kun ovet avattiin?
Mietin vain, että mitä tekisin ja miten pelastaisin äitini.
Aivan.
Kun autoin äidin alas korkeasta junanvaunusta,
emme tienneet, mitä he polttivat.
Kukaan ei tiennyt mitään.
Tajusimme vain, että se oli jotain kamalaa.
Kun hän näki, miten ihmisiä kohdeltiin, hän ymmärsi, ettei hän selviäisi.
Ei.
Hän kääntyi minuun päin ja sanoi:
"Abram, sinun on tehtävä kaikki voitavasi, jotta selviät."
Tiesin, että siitä tulisi kutsumukseni.
Se on minun tehtäväni.
Maailma ei saa unohtaa, mitä tapahtui.
On kunnia puhua kanssasi.
Kukaan ei ole koskaan kertonut minulle.
Päätin kertoa siitä lapsilleni.
MUISTA
Australian nuoret juutalaiset kasvoivat vanhempiensa kokemusten varjossa.
TUTKIMUKSET OSOITTAVAT, ETTÄ HOLOKAUSTIN TRAUMA -
PERIYTYY SEURAAVILLE SUKUPOLVILLE.
Olen George Halasz.
Olen tutkinut sukupolven ylittäviä traumoja 25 vuotta.
Tutkimus perustuu äitini Alicen kokemuksiin holokaustin selviytyjänä.
Me kuulumme seuraavaan sukupolveen.
Olitko kiinnostunut heidän kertomuksistaan?
Olin siinä pisteessä, etten enää kysellyt, koska vanhempani eivät vastanneet.
He siis halusivat salailla. -Joo.
Huomasitko vanhemmissasi merkkejä turtumuksesta?
Äidissä ei ainakaan. Isässä se oli hyvinkin mahdollista.
Hän ei koskaan ilmaissut tunteitaan.
Aivan.
Hänelle varmasti tapahtui leirillä jotain, mikä turrutti hänet,
ja hänestä tuli ihminen, joka katsoo aina eteenpäin. Ei koskaan taaksepäin.
Näin asioita.
Tappamista.
Kidutusta. Pahoinpitelyä.
Poikia, jotka tappavat poikia. Vankeja, jotka tappavat vankeja.
Isäsi siis pystyi Auschwitz-Birkenaussa kokemistaan asioista huolimatta -
jatkamaan elämäänsä.
Jos elää, vaikka kaikki muut kuolevat, silloin ajattelee vain:
"Hyvä. Selvisin tänään."
Se on eloonjäämisvaisto.
Kuulostaa loogiselta. -Aivan.
Keskitysleiritrauman aiheuttavat kokemukset ovat niin tuskallisia,
että ihmisen mieli ja keho muuttuivat.
Jatkuvaa eloonjäämistaistelua sanotaan "traumaattiseksi kokemukseksi".
Miksi isä oli niin paksunahkainen?
Miksi äiti oli niin masentunut?
He varmasti heräsivät joka aamu siihen tunteeseen.
"Olenko elossa 10 minuutin päästä, vai ampuuko joku minut?"
Haluan ymmärtää, miltä se tuntui.
Haluan ehkä palata sinne.
Birkenauhun, leirille.
Luulin, ettet halunnut edes palata Eurooppaan.
Isään liittyen minua kaduttaa eniten,
että minun olisi pitänyt käydä siellä hänen kanssaan.
Auschwitz pelottaa minua.
Olen kuullut tarinat, lukenut kirjan ja nähnyt sarjan,
mutta että seisoisin siellä samassa paikassa...
Olen vältellyt sitä. Olen 63-vuotias.
Herään öisin hikisenä.
Miksen uskalla mennä sinne? Ne ovat vanhempieni kokemuksia.
Minun on tehtävä se.
Avaimet, puhelin, lompakko, passi.
Nyt mennään.
Se on totta. Se tapahtuu oikeasti.
ENNEN MATKAANSA AUSCHWITZIIN GARY -
HALUAA KÄYDÄ MAASSA, JOSTA HÄNEN VANHEMPANSA OVAT KOTOISIN.
Missä päin Tšekkoslovakiaa synnyit?
Pienessä Krompachyn kaupungissa Slovakiassa.
225 KM AUSCHWITZIIN
Katsokaa maisemia. Aivan upeaa.
Vuoristoa ja laaksoja.
Ajatella, jos näkisi tämän joka aamu.
Todella rauhallinen paikka lapselle.
Miltäköhän täällä näytti silloin?
En tiedä Krompachysta mitään.
Tiedän vain sen, että isä asui Krompachyssa vanhempiensa kanssa.
Se oli varmasti järkytys.
Sota oli tulossa.
1942 saksalaiset tulivat Slovakiaan. -Niin.
Oliko heidän tulostaan ollut merkkejä ennen sitä?
Ei... Sanotaanko näin...
En uskonut siihen.
En uskonut siihen, koska elimme eri maailmassa.
En usko, että Gary on valmistautunut siihen,
mitä hän näkee, tuntee ja oppii tulevina päivinä.
Hän kokee sen ensimmäisen kerran 60-vuotiaana miehenä.
Tästä tulee tunteikasta. Aion tukea häntä.
VUONNA 2020 HEATHER TILASI HOLOKAUSTIN MUISTOMERKIN,
JOKA ON OMISTETTU LALILLE.
Heather.
Tämä on erityinen paikka Krompachyssa.
SOKOLOV-MUISTOMERKKI
Tämä on lahjani vanhemmillesi, sinulle ja tyttärillesi.
Tyttärilleni. -Niin. Ole hyvä.
Tulisitko tänne, Lenka? -Hei, Lenka.
Mukava tavata. -Samoin.
Voisitko kääntää tämän? -Mielelläni.
"Tämä on Ludwig Eisenberg Sokolovin muistolle.
Hän asui täällä.
Tämä muistomerkki on omistettu -
kaikille ihmisille, jotka menettivät vapautensa,
arvokkuutensa, kotinsa -
ja oman nimensä."
"Kaikkien holokaustin uhrien muistolle."
Isä olisi tosi ylpeä. -Niin.
Mahtavaa.
Olemme tosi ylpeitä muistomerkistä.
Tämä kuva -
on syöpynyt mieleeni.
Vanhempani kulkivat käsi kädessä koko elämäni.
He olivat niin rakastuneita.
Kävitkö koulua Krompachyssa? -Joo.
Joo. Kävin siellä koulua.
Kävin peruskoulua kahdeksan vuotta, mikä oli pakollinen kaikille lapsille.
Hei. -Hei. Gary? Anna.
ANNA PUSTAY PAIKALLISHISTORIOITSIJA
Päivää. -Päivää.
Saanko istua tuoliin?
Se ei taida olla siltä ajalta. -Ei se haittaa.
Tämä on sama huone. -Istu vain.
Mene takariviin. -Joo. Isä ei olisi istunut eturivissä.
Hän kertoi koulusta ja siitä, miten hän katsoi ikkunasta ja haaveili.
Katso, isä. Istun sinun tuolissasi ja katson ikkunasta kotikaupunkiasi.
Mahtavaa!
"Kun Auschwitzin tatuoija -kirja ilmestyi,
tajusin, että Lali oli syntynyt vuonna 1916.
Minun isänikin syntyi vuonna 1916."
"Toivomme, että tunnistat isäsi Lalin."
Hän on jompikumpi näistä.
Todennäköisemmin tuo. Joo, tuossa hän on.
Tuossa. Hän näyttää fiksulta.
Gary, saat pitää sen muistona isästäsi.
Varmastiko?
"Saat pitää sen muistona."
Saat pitää sen muistona. -Kiitos paljon.
En ole ikinä nähnyt kuvia isästä ennen sotaa.
En yhtäkään. Kiitos.
Kiitos paljon. -Eipä kestä.
Tämä päivä oli aivan mahtava.
Olen löytänyt jotain, minkä haluat varmasti nähdä.
Voin vahvistaa, että olemme löytäneet talon,
jossa isäsi asui vuonna 1930.
Tässä on Miro.
MIROSLAV DUTKO PAIKALLISHISTORIOITSIJA
Mukava tavata. Tämä oli hyvä löytö.
Kiitos. -Hyvää työtä.
Talo on niin huonossa kunnossa, että se pitää purkaa.
Täällä he pitivät eläimiä.
Tallit. -Niin.
Voit kuvitella, että heillä oli kaneja -
ja ehkä myös kanoja.
Heillä oli myös hevonen.
Tarjosimme hevoskyytejä.
Kaksi ihmistä vei tavaroita -
juna-asemalta -
matkustajan toivomaan kohteeseen.
Autoitko perheyrityksessä? -En kovin paljon.
Lähestymme isoisäsi taloa,
jossa isäsi asui.
Tässä ovat raput sisäänkäynnille.
Tästä koko perhe on varmasti kulkenut.
Onneksi he olivat lyhyitä.
Kuten näet, se on huonossa kunnossa,
joten tämä on varmasti viimeinen tilaisuus nähdä se tällaisena.
Kun menin sisään, toivoin tuntevani -
jotain hengellistä.
Etsin kiviä, joita voisin laittaa isän haudalle.
Kiviä hänen kotoaan.
Katso.
Nämä riittävät molemmille haudoille.
Tämä on loistavaa.
Aina haudalla käydessä sinne pitää viedä kivi,
jotta he tietävät, että siellä on vierailtu.
Puhuit elävästä historiasta.
Tämä on sen paikan historiaa, jossa he elivät.
Tämä on aivan uskomatonta.
Hei, Lali Krompachysta.
Minun pitää mennä.
Odota!
En tiedä nimeäsi.
Gita.
Missä olet syntynyt? -Vranov nad Topl'oussa Slovakiassa.
Siinä pikkukaupungissa asui noin 200 perhettä.
290 KM AUSCHWITZIIN
Kaikki tunsivat toisensa.
Oliko siellä 200 juutalaista perhettä? -Kyllä. Juutalaisia perheitä.
Kuinka suuri perheesi oli?
Kuusi sisarusta, isä ja äiti.
Näytämme sinulle äitisi syntymätodistuksen,
jonka löysimme kaupunginarkistosta.
Tämä on jännittävää.
Asia kerrallaan. -Niin.
Muuten tämä kaikki on liikaa.
En ole koskaan nähnyt tätä kuvaa.
Eikö äiti olekin hyvännäköinen?
Katsokaa tätä hymyä.
Tässä kuvassa ei näy traumoja.
Tämä on aidosti onnellinen ihminen, joka on täynnä elämäniloa.
Aika hieno kuva. Ihana äiti.
Tässä arkistossa säilytetään -
kaikkien Vranovissa syntyneiden lasten syntymätodistuksia.
Tässä on ensimmäinen ja tärkein.
Äiti. -Sinun äitisi.
Tässä lukee, että hän syntyi Vranovissa -
11.3.1925.
Tässä on tiedot äitisi siskoista.
Rachelista, Goldasta ja Frannysta.
He eivät palanneet kotiin.
Niin.
Ne paskiaiset.
GITAN VANHEMMAT JA KOLME SISKOA -
LÄHETETTIIN KESKITYSLEIRILLE LUBLINIIN PUOLAAN.
Miksi äitisi ei kertonut siskoistaan?
Mitä tuohon voi sanoa?
Miten sulkeutunut ja traumatisoitunut äiti oli,
kun hän ei edes maininnut, että hänellä oli kolme siskoa?
Rakastan isääni kovasti,
mutta äiti oli minulle läheisin.
Ja tämä merkitsee minulle vielä enemmän.
Hän tukahdutti sen.
Sen vuoksi hän varmaan oli niin masentunut.
Hän oli tukahduttanut sen, mutta kantoi sitä yhä sisimmässään.
Siksi hän näki painajaisia.
VRANOV NAD TOPL'OUSTA KARKOTETTIIN 1 700 JUUTALAISTA.
VAIN 120 PALASI SODAN JÄLKEEN.
Tämä oli juutalaisväestön kokoontumispaikka.
Se kuvaa sitä, mitä ympäri Eurooppaa tapahtui.
Muotoilen sen näin.
Tässä oli synagoga...
...ja se katosi.
Tässä oli rituaalikylpypaikka,
mikve, ja se katosi.
Juutalaisväestö asui täällä, kunnes se katosi.
Jäljellä on vain infotaulu.
Muuta ei ole enää jäljellä.
Tämä muuri ympäröi synagogaa, jossa äiti kävi.
Muutamia kiviä äidin synagogasta,
jota ei enää ole.
Luemme otteita äidin Shoah-haastatteluista.
Se oli valtava projekti.
Siinä nauhoitettiin jokaisen elossa olevan,
holokaustista selviytyneen tarina.
Jos teitä ei haittaa, niin haluan lukea sen...
...mitä äiti muisti.
"Kävin koulua."
"Sitten minut heitettiin pois koulusta."
"Kuten kaikilla nuorilla...
...minulla oli unelmia siitä, että halusin opiskella."
"17-vuotiaana ei ole vielä päättänyt, mitä haluaa tehdä."
"Tiesimme, että elimme kummallisia aikoja."
He tiesivät, että jokin oli pielessä, mutta eivät täysin ymmärtäneet sitä.
Sitten häneltä kysyttiin...
"Pystyikö isäsi jatkamaan töitä?"
"Ei. He sulkivat leipomon. Siitä alkoivat ongelmat."
"He sulkivat kaiken, ja muutaman viikon päästä meidät vietiin pois."
Ja hänelle koko se yksinkertainen elämä -
oli yhdessä yössä mennyttä.
Lapsuus, mennyttä.
Perhe -
revitty erilleen.
Mennyttä.
Kaikki oli -
vain -
mennyttä.
1942 SLOVAKIA KARKOTTI JUUTALAISVÄESTÖNSÄ NATSIEN MIEHITTÄMÄÄN PUOLAAN -
ENSIMMÄISENÄ SAKSAN LIITTOLAISENA.
Slovakit olivat aina olleet antisemitistejä.
Kaikki tiesivät, että on juutalainen.
Ehkä he sisimmässään inhosivat sinua.
Kysellään, onko se, mitä juutalaisille tehdään, oikeutettua.
Onko se inhimillistä? Eikö se ole ryöstämistä?
Mutta kysyn, onko oikeutettua, kun kansa haluaa päästä eroon -
ikuisesta vihollisestaan, juutalaisesta?
Slovakit, heittäkää loisenne ulos.
SLOVAKIAN PRESIDENTTI JOZEF TISO OLI NATSIEN USKOLLINEN KOLLABORAATTORI.
314 KM AUSCHWITZIIN
PYSYVÄ NÄYTTELY HOLOKAUSTIMUSEO
HISTORIOITSIJA MADELINE VADKERTY -
TUTKII SLOVAKIAN JUUTALAISTEN KOKEMUKSIA HOLOKAUSTIN AIKANA.
Tämä kirje on kuusivuotiaalta pojalta,
joka kirjoitti Jozef Tisolle.
Minulla on seitsenvuotias, joten yritän kuvitella hänen kirjoittavan tällaista...
Aivan, hämmentävää. Hän on nuorin tähän mennessä löytämistäni kirjoittajista.
Pikkupoika kirjoittaa: "Herra presidentti, joka ilta rukoilen teille terveyttä.
Äiti sanoo aina, että jos olen kiltti, Jeesus tuo minulle hienon lahjan -
herra presidentiltä," mikä on siis armahdus.
ARVIOLTA 20 000 ARMAHDUSHAKEMUSTA LÄHETETTIIN PRESIDENTTI TISOLLE.
NOIN 95 % HYLÄTTIIN.
Haluaisin puhua sinulle propagandajulisteesta,
joka on takanamme.
Siinä lukee: "Se on hän, hänet tunnistaa tähdestä!
Se on hän, joka kahmii itselleen kaiken!
Se on hän, joka toimii valtiota ja sen ystäviä vastaan!"
Kaikkien juutalaisten piti käyttää Daavidin tähteä rotulakien mukaisesti.
Slovakian lehdistössä sitä kuvailtiin -
koko Euroopan tiukimmaksi rotulaiksi.
Jopa tiukemmaksi kuin natseilla.
Urheilutapahtumat, puistot, ravintolat ja elokuvateatterit olivat kiellettyjä.
He eivät saaneet edes mennä torille samaan aikaan kuin kaikki muut.
Miten ihmiset voivat tehdä noin?
Tällaisia asioita omat vanhempasi ovat varmasti kokeneet.
Juutalaisten väitettiin olevan syyllisiä -
kaikkiin maan ongelmiin,
mikä on mahdotonta, koska he muodostivat vain 3,6 prosenttia väestöstä.
Järkyttävää.
He eivät suoraan käskeneet lähtemään, vaan kiinnittivät ilmoituksia,
että jokaisen perheen vanhimman lapsen -
piti tulla tiettyyn paikkaan samana iltana.
Muuten he veisivät vanhemmat.
Minun piti mennä.
Joten menin.
Täytin maaliskuussa 17,
ja jo huhtikuussa meidät karkotettiin.
Slovakian viranomaiset tulivat hakemaan vanhempasi.
Joo. Ei vain minun vanhempiani, vaan kaikki juutalaiset.
He ottivat kaikki, jotka pystyivät.
Slovakia maksoi 500 Reichsmarkia jokaisesta karkotetusta juutalaisesta.
Tiesitkö sen? -En.
Ja heidän piti maksaa "kuljetuksesta".
Minusta tuntuu epämiellyttävältä olla tässä maassa -
tässä ja nyt.
Maassa, jossa vanhempani asuivat ja heidän sisaruksensa.
Kun tietää, että viranomaiset maksoivat siitä, että heidät karkotettiin...
Haluaisin kuitenkin muistuttaa, etteivät kaikki inhonneet juutalaisia.
Aivan. -Mutta oli valtava sosiaalinen paine -
pysyä kaukana juutalaisista ja olla auttamatta heitä millään tavalla.
1942 SLOVAKIA KARKOTTI 58 000 JUUTALAISTA AUSCHWITZIIN JA MUIHIN KUOLEMANLEIREIHIN.
VAIN 800 SELVISI HENGISSÄ.
Miten juutalaisyhteisö vastasi näihin toimiin?
Heillä ei ollut vastausta.
He eivät voineet tehdä mitään.
Ei kukaan voinut.
Olen etuoikeutettu.
Kaikki eloonjääneet saavat kiittää siitä onneaan,
ja se koskee myös minua.
Seisokaa jonossa!
Eteenpäin!
Minne me menemme?
Puolaan.
Eteenpäin!
Siellä koulutetaan mekaanikoksi. Voi korjata autoja ja moottoreita.
BRATISLAVA 217 KM AUSCHWITZIIN
Tuntuu oudolta palata tänne.
Täällä kuvasimme kohtauksen, jossa nousemme junanvaunuihin.
Se kuvauspäivä oli erikoinen.
Minä, Jonah, yritin kuvitella, miltä sinun isästäsi tuntui -
vaunuun noustessa. Sitä on melkein mahdotonta kuvitella.
Käy!
Miltä sinusta tuntui, kun menit vaunuun?
Ovi paiskattiin kiinni, ja kaikki olivat hiirenhiljaa.
Se vaikutti väkisinkin hyvin vahvasti.
Kukaan ei tiennyt, mitä tapahtuisi.
Kukaan ei tiennyt, minne olimme matkalla.
Hän on vain yksi mies sillä valtavalla leirillä.
Hän alkaa ymmärtää sen kauheuden.
Näen isän sinun silmissäsi.
Näin isän siinä tavassa, jolla katsoit Annaa.
Siinä rakkaudentäyteisessä katseessa.
Sinun silmäsi...
Ovatko ne siniset?
Joskus.
Onko jokin hullusti?
Ei.
Otan vain lisää mustetta.
Miten vaikeaa sinulle oli -
esittää äitiäni -
keskitysleirillä?
Se oli tosi pelottavaa.
Olin kauhuissani aluksi.
Se tuntui isolta vastuulta.
Tunsin äitisi läsnäolon siltä ajalta.
Tunnen sen edelleen toisinaan.
Oletko tosissasi? -Kyllä.
Millaista sinulle oli katsoa tarinaa tv:stä?
Kerron, mikä kosketti minua eniten.
Sinä sanoit: "Jumala ei auta meitä."
Hän oli erittäin uskovainen nainen,
jolle kaikki oli Jumalan aikaansaannosta.
Juuri sellainen äiti oli.
Lali...
Missä Jumala on?
Jumala ei voi auttaa meitä, Lali, mutta voimme auttaa Jumalaa.
Voimme näyttää, että rakkautta on yhä. Jopa täällä.
En saanut uskonnollista kasvatusta.
Luulen, että äiti luopui siitä paljolti.
Ehkä hän oli pettynyt Jumalaan.
Sodan takia.
Miltä tuntuu mennä sinne? Oletko valmis? -En.
En ollenkaan.
Yhtäkkiä siitä on tullut... Minä tärisen.
Ei kylmän takia, vaan pelkkä ajatuskin... -Joo.
Birkenauhin meneminen tuntuu eri tavalla todelliselta -
entiseen verrattuna,
koska nyt tiedän niin paljon enemmän.
Jos vanhempieni sielu ei jostain syystä ole vielä saanut rauhaa,
ehkä tästä on apua.
Nousemmeko kyytiin tässä?
KEVÄÄLLÄ 1942 JUUTALAISET SLOVAKKINAISET VIETIIN ENSIMMÄISTEN JOUKOSSA LEIREILLE.
Äiti kuvaili saapumistaan -
Auschwitziin.
"Vaunun pienestä ikkunasta näimme ihmisiä pellolla töissä raidallisissa vaatteissa.
Puhuimme keskenämme.
'Heidän täytyy olla rikollisia.
Ei meille varmasti käy noin.'
Mutta perille päästyämme -
koimme erittäin ikävän yllätyksen.
SS-vartijat alkoivat huutaa:
'Te ette pääse täältä pois.
Te kuolette.'"
GITA SAAPUI LEIRILLE HUHTIKUUSSA 1942.
Seis!
Naiset tänne, miehet tuonne. Kiitos. Vauhtia.
Nyt minä haluan tietää.
Haluan tietää, millaista se oli. Niin pitkälle kuin mahdollista.
Kulkea heidän jalanjäljissään.
Neljä kertaa aiemmin olen jättänyt menemättä.
En halua, että niin käy viidennen kerran.
Tällä kertaa menen sisään.
PUOLA
KELLO 6 16. SYYSKUUTA 2024
Olen yllättynyt omista tuntemuksistani.
Haluan nähdä, mitä siellä tapahtui.
Haluan olla lähellä äitiä ja isää siellä sisällä.
Olen valmis.
AUSCHWITZ OLI TOIMINNASSA VUODESTA 1940 VUOTEEN 1945 ASTI.
SE OLI SUURIN JA TUHOISIN NATSIEN KESKITYSLEIRI.
TÄÄLLÄ MURHATTIIN MILJOONA JUUTALAISTA JA 100 000 MUIHIN RYHMIIN KUULUVAA.
Minä vain tärisen.
No niin. -Tule vain. Anna käsi.
Olen kunnossa.
Hei, Pawel. -Hei, Gary.
Hauska tavata. -Mukavaa, että olet täällä.
PAWEL SAWICKI OPAS
Tiedän, että tämä on rankkaa, mutta kiitos kovasti, kun tulit.
Aloitetaan sitten. Voit seurata minua. -Polveni eivät lakkaa tärisemästä.
Nyt. -Nyt.
Vuonna 1942 Auschwitzistä tulee tuhoamisleiri.
Edessämme on tunnettu sisäänkäynti,
jossa lukee "Arbeit macht frei". "Työ vapauttaa".
Meidät vietiin Auschwitziin.
Katsoin ylös, ja siellä luki saksaksi "Arbeit macht frei".
Ja sisään tultuamme alkoi helvetti.
En ole vielä valmis. Anteeksi.
Polveni eivät lakkaa tärisemästä.
No niin.
Ei.
Mennään.
Kun tulimme ulos ja näimme SS-vartijat -
ja koirat ja hakkaamisen,
silloin tiesimme, mikä siellä odotti.
Useimmat näistä rakennuksista olivat vankien makuusaleja.
Yhdessä rakennuksessa saattoi olla yli tuhat ihmistä.
Onko meillä käsitystä, missä äiti oli? -Ei ole.
Meillä ei ole äidistäsi merkintöjä.
Ennen leirin tyhjentämistä SS määräsi -
vangit polttamaan kaikki asiakirjat.
Arviomme mukaan jopa 95 % asiakirjoista tuhottiin.
Täällä päin -
on kasa lastenkenkiä.
Osa näistä on alle yksivuotiaiden lasten.
Yritän kuvitella Avivan jalat.
Järkyttävää.
YLI 100 000 UHRIN KENGÄT OVAT JÄLJELLÄ.
MUSEOSSA ON 3 800 MATKALAUKKUA.
Pitää muistaa, että jokainen esine edustaa yhtä ihmistä.
Niin. -Yksi tarina, yksi nimi, yksi ihminen.
Tämä menee henkilökohtaiseksi. Tässä on isän etunimi, Ludwig.
Tämän laajuus on vain...
Annettiinko sinulle numero? -Kyllä.
32407.
AUSCHWITZ OLI AINOA KESKITYSLEIRI,
JOSSA KÄYTETTIIN TATUOINTEJA TUNNISTAMISKEINONA.
Kun ajatellaan Auschwitzista selvinneitä...
Ajatellaan tatuointeja. -Tatuoinnit ovat olennaisia.
Eloonjääneiden lapset muistavat tatuoinnit.
Joskus tietämättä niiden merkitystä, koska vanhemmat eivät halunneet kertoa.
SS-byrokratiassa he eivät tienneet...
Kuka oli kuka. -Sitten he keksivät,
että olisi kätevää, jos numero olisi pysyvä.
Siksi he tarvitsivat tatuoijia, ja yksi heistä oli isäsi.
Varren päässä oli kaksi neulaa.
Toinen oli pidempi ja toinen vähän lyhyempi.
Niin me teimme numerot.
Eräänä päivänä äiti tuli kotiin iso side käsivarressa.
Hän oli poistattanut numerotatuoinnin, koska hän ei enää voinut katsoa sitä.
AUSCHWITZIN RAKENNUKSESSA 11 SIJAITSI LEIRIN VANKILA.
VANKIEN KESKUUDESSA SITÄ SANOTTIIN 'KUOLONTALOKSI'.
SS-vartijat veivät sinne ihmisiä.
Eräänä päivänä minut vietiin bunkkeriin numero 11.
Minut otettiin sisään -
ja he kiduttivat. Hakkasivat.
Emme tiedä tarkkaa syytä hänen kiinniotolleen.
Hän on todennäköisesti ollut täällä.
Ensin näemme seisomasellit,
joka on erityisen raaka rangaistus.
Jopa neljä vankia pakotettiin seisomaan neliömetrin kokoisessa tilassa koko yön.
Tältä seisomasellit näyttivät.
Ne oli muurattu umpeen. Vangit ryömivät sisään.
He joutuivat seisomaan koko yön.
Tuo on ainoa ilma-aukko.
Hyvin pieni reikä, jonka sai peitettyä ulkopuolelta.
Tämä oli yksi äärimmäisistä rangaistuksista, joita käytettiin.
Niillä oli eri nimiä: seisomasellit,
näännytyssellit,
tukehtumiskuolema.
Nämä ovat teloituspihat -
vankilarakennuksen kupeessa.
Heitä ammuttiin niskaan.
Tämä on muistopaikka, kuten näet.
Tangossa liehuu aina lippu, jossa on raitakuvio.
Vankien asu. -Raidat symboloivat vankeja.
He heittivät veren päälle hiekkaa ja sahanpurua.
Veri imeytyi monta metriä maanpinnan alapuolelle.
KREMATORIO OLI ENSIMMÄINEN AUSCHWITZIN KAASUKAMMIO JA KÄYTÖSSÄ KOLME VUOTTA.
Kaasuttaminen tapahtui erillään ja polttaminen tapahtui erillään.
Polttaminen ei sujunut yhtä nopeasti.
Kaasukammiossa oli kuljetushihna,
joka johti krematorioon.
Kuljetushihna oli käytössä taukoamatta yötä päivää,
ja se kuljetti alastomia ruumiita.
HUHTIKUUSSA 1942 LALI SIIRRETTIIN AUSCHWITZ II-BIRKENAUHIN.
KOLMEN KUUKAUDEN PÄÄSTÄ GITA SIIRRETTIIN AUSCHWITZ II-BIRKENAUN NAISLEIRILLE.
Heinäkuussa tulimme Birkenauhin.
Siellä alkoi todellinen kauhu, tappaminen ja katoamiset.
Olemme perille. Rakennus on tuolla.
Tuolla on rautatie.
Sydän hakkaa.
Tämä alue, jonka näet... -Se on niin laaja.
...muodostaa periaatteessa suurimman osan Birkenaun leiristä.
Onko vielä muutakin?
Metsässä on alueita, jotka eivät näy tähän kunnolla.
Mutta täältä näemme 200 hehtaarin kokoisen alueen.
SS siirsi tappamisen Auschwitz I:stä, jonne on kolme kilometriä, Birkenauhin.
He rakensivat teloituslaitoksia.
Noin miljoona juutalaista murhattiin Auschwitzissa.
Birkenaussa oli kuusi kaasukammiota ja neljä krematoriota.
Odottamassa sukuani.
Päämaja oli Auschwitz.
Massamurhaaminen tehtiin Birkenaussa.
Koko maailma tuntee Auschwitzin,
mutta pahin oli Birkenau.
Tässä on tavaravaunu siltä ajalta.
Suurin osa juutalaisista kuljetettiin tavaravaunuissa.
Joskus puhutaan karjavaunuista, mutta niissä olisi paljon ilmaa.
Mutta monet kertovat, että oli vaikea hengittää.
Vaunuissa oli liikaa ihmisiä, noin 80. -Voi luoja.
Tuoko oli ainoa? -Niin. Yksi aukko kummallakin puolella.
Monet eloonjääneet kertovat, että paikan saaminen aukon läheltä oli...
Elintärkeää. -Koska sitten sai ilmaa.
Tämä on paikka, jossa tehtiin valinnat juutalaisten kuljetusten saavuttua.
Ei-juutalaiset eivät joutuneet valittaviksi.
Arviomme mukaan noin 75 % juutalaisista murhattiin välittömästi.
Kaikki eivät päässeet leiriin.
Vain vahvat tulivat.
Loput lähetettiin suoraan tapettaviksi kaasukammioihin.
Pienikin näppy kädessä riitti siihen, että joutui vasemmalle.
Suurin osa kaupunkini tytöistä vietiin -
aivan mitättömistä syistä.
Heillä ei ollut aavistustakaan, että he eivät näkisi toisiaan enää ikinä.
Osasta tuli vankeja.
Heidät vietiin paikkaan, jossa joku tatuoi heidät,
ja sitten he menivät leiriin.
Hetken päästä heille selvisi,
että loput vietiin kaasukammioihin.
Vangeilla ei ollut... He eivät kaunistelleet asioita.
He kertoivat tylyn totuuden.
Ja monelle se oli liikaa kestettäväksi.
Alussa oli ihmisiä, jotka eivät kestäneet sitä.
He juoksivat sähköaitaa päin.
Siinä oli 3 000-4 000 volttia.
He ottivat vaijerista kiinni -
ja kuolivat sähköiskuun heti.
Sitä tapahtui päivittäin.
Sellaista Birkenaussa oli aluksi.
Se on niin valtava, kun katsoo rakennusrivistöjä,
ja niitä on rivistö toisensa jälkeen...
Sen laajuus.
Kaikki logistiikka, jota rakentaminen, tappaminen ja kuljetukset vaati.
Minulla ei ole muuta sanottavaa, Stephen.
Vaikka kuinka yrittäisi. Olen jotenkin...
Niin.
KREMATORIO III
Isä sanoi: "Haluan pyytää anteeksi -
ihmisiltä, joiden henkiä en voinut pelastaa."
Ainut kaasukammio, jonka hän nimesi, oli tämä.
Krematorio III.
KREMATORIO III RAKENNETTIIN ALUN PERIN 2 000 VANGIN TAPPAMISEKSI KERRALLAAN.
Tästä on kävellyt kymmeniätuhansia ihmisiä.
Tiedän, että halusit rukoilla juuri täällä.
Tulkoon hänen valtakuntansa Päästä meidät pahasta
Siunaa meitä Messiaan saapumisella
Elinaikanasi ja päivinäsi Ja Israelin jälkeläisten elinaikana
Tulkoon se päivä pian Sanokaamme Aamen
NATSIT YRITTIVÄT TUHOTA KAIKKI TODISTEET LEIRILLÄ TEHDYISTÄ SOTARIKOKSISTA.
370 000 MIESTEN VAATETTA LÖYDETTIIN MYÖHEMMIN.
837 000 NAISTEN VAATETTA.
JA NOIN SEITSEMÄN TONNIA HIUKSIA.
Mihin tulemme nyt? -Nyt olemme pienemmällä alueella.
Tätä sanottiin mustalaisleiriksi. Tänne tuotiin romani- ja sinti-vangit.
Isäsi asui jonkin aikaa perheleirissä. Yhdessä noista puisista parakeista.
Ainutlaatuista Lalin tarinassa on, että hän sanoi asuneensa yksin.
Niin.
Mutta me uskomme, että hän asui tässä yksikössä isomman ryhmän kanssa.
Ehkä heidän elinolosuhteensa olivat paremmat.
Se selittäisi eristyneisyyden... -Mutta ei tuossa ole järkeä.
Ymmärrän, että jotkut hänen muistoistaan saattoivat olla epätarkkoja 89-vuotiaana,
mutta ei hän mitenkään ollut voinut unohtaa,
oliko hänellä oma huone vai ei.
Muistan yhä hyvin selvästi,
miten äiti huusi isälle, kun tämä kuvaili huonettaan.
Hän huusi, ettei se ollut mikään luksushotelli.
Mutta ehkä tilaa oli niin paljon,
että kaikilla oli omat nukkumapaikat. Niinkin se on voinut olla.
Tai ehkä hänellä vain oli oma huone. -Ehkä. Huoneita saattoi olla useita.
Tällä Birkenaun osalla on saksalainen nimi:
Effektenlager.
Äitisi oli täällä töissä, ja sitä pidettiin etuoikeutettuna työnä.
Pitää paikkansa.
Tässä paikassa on yksi erityinen asia.
Aidan toisella puolella näkyy punainen linja.
Ne ovat kaasukammio neljän rauniot.
Joten hekin todistivat tappamista lähietäisyydeltä.
Kuulimme huudot, kun he menivät -
kaasukammioon.
Kaikki ystäväni vietiin.
Kun katsoo tätä kaikkea, sen laajuus hätkähdyttää.
27. TAMMIKUUTA 1945 PUNA-ARMEIJA VAPAUTTI AUSCHWITZIN.
HE LÖYSIVÄT NOIN 7 000 ELOONJÄÄNYTTÄ.
700 HEISTÄ OLI ALLE 18-VUOTIAITA.
On erityinen kokemus voida kulkea vanhempieni jalanjäljissä.
En olisi tuntenut suurempaa läheisyyttä, vaikka olisin puhunut heidän kanssaan.
Kun mietin kaikkia sukulaisiani, jotka eivät selvinneet hengissä,
on kunnia, että jostain syystä -
äidillä ja isällä kävi niin hyvä tuuri, että he jäivät henkiin.
Palaan Melbourneen, ja voin kertoa lapsilleni -
aivan eri tavalla heidän suvustaan.
Muistan äidin ja isän sanoneen,
että he halusivat niin kauas Euroopasta -
kuin mahdollista.
Eikä paljon Australiaa kauemmas pääse.
Tervetuloa. -Hauska tavata.
Kiitos paljon. Tässä on Mali, nuorin tyttäreni.
Kyllä.
Mennäänkö sisään?
ABRAM GOLDBERG HOLOKAUSTISTA SELVINNYT
Laita hyvää musiikkia, niin tanssin tangoa.
Parkettien partaveitsi.
Täällä tanssitaan paljon. -Mahtavaa.
Onko nälkä? Hyvä. Ruokaa on paljon. Olkaa hyvät.
Mennäänkö ottamaan? -Unohdimme suolakurkut. Miten voimme?
Tule tänne istumaan.
Eivätkö vanhempasi puhuneet koskaan holokaustista?
Muutaman tarinan.
Kasvoimme niin, että isä kertoi kaiken...
HELEN ABRAMIN TYTÄR
...jo kun olimme pieniä. -Tein paljon selvitäkseni hengissä,
mutta minusta 99 % oli tuuria.
Millä hetkellä hyvänsä päivän aikana sinut voitiin ampua, tappaa,
hakata kuoliaaksi tai lähettää kaasukammioon.
Saimme aina vastauksen kysymyksiimme. -Upeaa.
Kun olin kymmenenvuotias, kysyin isältä: "Vihaatko saksalaisia?"
Hän sanoi: "Älä käytä sitä sanaa ikinä.
Mitä tapahtuu, jos alkaa vihata?" -Tulee sellaiseksi kuin he.
En oppinut pelkästään sitä, miten jää henkiin,
vaan sen, miten jää henkiin inhimillisyys ja arvokkuus tallella.
Oikea viesti. -Hän on uskomaton mies.
Matka oli sinulle uskomaton. -Ihmeellinen.
Nyt sinä kerrot kaiken omille lapsillesi.
En halua heille sitä samaa tyhjyyttä.
Koskettavaa, miten sinä kerrot eteenpäin tarinat, joita et itse saanut kuulla.
Se on todella tärkeää.
Nyt kun olet palannut, miltä tuntuu,
että olet itse kokenut Auschwitzin? -Helpottuneelta.
Olen eri ihminen.
Millä tavalla? -En ole enää tyhjä.
Ehkä en osaa ilmaista sitä oikealla tavalla,
mutta se tuntuu melkein mielenrauhalta, jos ymmärrät.
Kyllä. -Saan lohtua -
ja täyttymystä, kun tiedän enemmän. -Kyllä.
Miten käsittelit tyhjyyttä kaikki nämä vuodet?
Tiesin siitä, mutta jätin sen huomiotta.
Traumaa ei aina pidetä mielentilana, vaan pikemminkin fyysisenä tilana.
Olet huomannut tuntevasi mielenrauhaa.
Moni voi pitää sitä paradoksina.
Matkustaa Auschwitziin, ja tuntea jälkeenpäin mielenrauhaa.
Miten sinä...?
En tiedä vastausta, mutta tiedän tuntevani niin.
Se on hyvin aitoa. -Niin on.
Suhde omiin lapsiini on nyt aivan erilainen -
vanhempana ja ystävänä.
Uskon, että pidän myös itsestäni paljon enemmän tämän jälkeen.
Oli suuri kunnia tavata sinut.
Kiitos, tuo lämmittää.
Anteeksi. -Ei, se on helpottavaa. Ei kielteistä.
TÄNÄÄN GARY VIE TYTTÄRENSÄ HEIDÄN ISOVANHEMPIENSA HAUDALLE -
ENSIMMÄISTÄ KERTAA.
Ovatko haudat aakkosjärjestyksessä?
Ei. Se riippuu siitä, minkä hautapaikan ostaa.
Siinä äiti ja isä ovat.
Kaipaan teitä kovasti.
Tuon lapsenlapsenne tänne ensi kertaa.
Tässä ovat Mali ja Aviva.
Minulla on kiviä kummankin kotikaupungista.
Jätetään ne tähän, jotta he tietävät meidän käyneen täällä.
Katso, isä. Kotiovesi ulkopuolelta.
Pieni pala lapsuudenkotiasi.
Olisittepa tavanneet heidät. Isä olisi ollut teistä innoissaan.
Olisitte saaneet olla äidin kanssa keittiössä laulamassa ja leipomassa.
Hän olisi ollut ikionnellinen.
Miten menee, kulta? Kaikki hyvin? -Joo.
Miten löysit Gitan vapautumisen jälkeen?
En voinut mennä junalla pommitusten takia.
Juna ei voinut ajaa siltoja pitkin, joten ostin hevosen.
Tiedätkö...
Otin hevoseni ja matkustin satoja kilometrejä -
löytääkseni hänet.
Eräänä päivänä tuli hevonen -
ja kaksipyöräiset kärryt.
Katsoin paremmin ja näin mieheni.
Lali!
Hän etsi minua, löysi minut -
ja olemme onnellisia yhdessä.
Tiedättekö, kuka tuo on? -Sinun isäsi.
Ja kuka tuo on? -Sinun äitisi.
Kuka tuo on? -Sinä.
Tämä on heidän kultahääpäivänsä. Järjestin heille tosi isot juhlat.
Eikö isänne olekin aika hyvännäköinen?
Ei. Hän näyttää paremmalta. -Ihanko totta?
Kiitos.
Ei se mitään. Rakastan sinua silti.
Vanhempani löysivät toisensa -
ja menivät naimisiin Krompachyssa.
Tästä näkee, miten rakastuneita he olivat.
Tämä kuva on otettu Tatravuorilla,
missä vanhempani kävivät häämatkalla.
Katsokaa nyt. Tämä on sodan jälkeen, tukka on kasvanut -
ja he ovat valtavan onnellisia ja rakastuneita.
Minä olen tulos uskomattomasta romanssista -
yhdessä maailman kauheimmista paikoista.
Pelkästään se, että olen olemassa, on hyvän tuurin ansiota.
Se on upea! Tykkään siitä!
Minulla on kaksi ihanaa tyttöä.
He voivat viedä tarinaa eteenpäin,
ja olen siitä hyvin onnellinen.
Juokse. -Juokse, niin saat vähän liikuntaa.
OMISTETTU LALI JA GITA SOKOLOVILLE JA KAIKILLE HOLOKAUSTISTA SELVINNEILLE.
NIIDEN 1,1 MILJOONAN IHMISEN MUISTOLLE, JOTKA MURHATTIIN AUSCHWITZISSÄ 1940-1945.
Suomennos: Elina Lahti ja Taina Messina