Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AUSCHWITZ-BIRKENAU MINNESTED OG MUSEUM
Jeg er livredd for Auschwitz.
Ok.
Nei.
Jeg er ikke klar til å gå inn ennå. Unnskyld.
Hvorfor tør jeg ikke?
GARY ER DEN ENESTE SØNNEN TIL LALI SOKOLOV, "TATOVØREN I AUSCHWITZ".
Det som er annerledes med deg, er at omverdenen kjenner til moren og faren din.
Mr. Sokolov...
Du kan si Lali.
Du søker noen som kan skrive historien om ditt liv?
Foreldrene mine så det som... Det skulle stues bort.
Etter flere tiår med taushet betrodde han seg til Heather Morris.
Det er en historie om holocaust, men det er ikke den eneste historien.
Det finnes ubesvarte spørsmål.
Hvorfor var pappa så hardhudet?
Hvorfor var mamma så nedstemt?
De som har lest boken, vet mer enn jeg visste under oppveksten.
Tanken på å passere de portene gjør meg livredd.
Jeg har vært der fire ganger uten å gå inn.
Jeg føler meg som en pyse.
Dette er mine foreldres opplevelser.
Pappa ville ha blitt så stolt.
Fantastisk.
Jeg følte din mors nærvær.
Hun lot meg fortelle denne historien.
Han er ensom og maktesløs i en gigantisk leir
der marerittet utspiller seg.
Det som tynger meg, er denne avstanden
til opplevelsen deres som jeg ikke har kunnet utjevne.
Nå må det skje.
Smil til kameraet.
Min fine fugl.
Spydigheter hjelper ikke.
Sånn, ja.
MELBOURNE 1556 MIL TIL AUSCHWITZ
Ok, jeg heter Gary Sokolov.
Jeg er Lali og Gita Sokolovs eneste barn.
Foreldrene mine var lykkelige.
De hadde nesten klart å fortrenge hele opplevelsen,
og de var innstilt på å se fremover.
Se, så vakker moren min er.
Og se på pappa. For et smil.
Så stolte de var av barnet sitt.
De hadde prøvd i 16 år.
Til slutt fikk de en sønn, og de strålte av lykke.
GITA SOKOLOV GIKK BORT I 2003.
LALI DØDE TRE ÅR SENERE.
Jeg er 63 år.
Tiden er inne. Tiden er inne for å lære foreldrene mine å kjenne.
TATOVØREN I AUSCHWITZ
De fortjener at jeg får innsikt i hva de gikk gjennom.
Jeg vil gå i deres fotspor.
Få en forståelse for hva de tenkte,
for det påvirket dem resten av livet.
Når kom dere til Australia?
I 1949, i september.
Vil du se et bilde?
Fotoet er tatt den dagen vi kom til Australia.
Det er i Sydney.
-Har dere barn? -Jeg har en sønn. Takk og lov.
En stor og snill gutt.
Han er alltid stor og snill iblant.
-Hva heter han? -Gary. Vi er veldig glad i ham.
Vil du ha hjelp?
-Kan du hente majonesen? -Ja.
-Og salt. -Hva er det?
Å få egne barn var veldig viktig for meg.
Jeg ville nok hatt en sterk skyldfølelse
om foreldrene mine hadde overlevd
uten noen etterlevende.
-Hallo. God sabbat. -God sabbat.
-Hei, mamma. -Mali, så fin du er!
Hvordan går det? God sabbat.
Jeg verdsetter alle glade og triste stunder sammen,
for jeg er pappa.
Og det er fantastisk.
-God sabbat, alle sammen! -God sabbat, alle sammen!
-L'chaim. -L'chaim.
Ta for dere.
-Hvem har tatt sjyen? -Jeg.
ETTER GITAS DØD FORTALTE LALI DERES HISTORIE FOR FORFATTEREN HEATHER MORRIS.
-Er du klar? -Ja.
Etter at vi hadde hatt vår første prat, spurte han:
"Visste du at jeg var tatovør i Auschwitz?"
Jeg lærte å kjenne denne mannen som hadde gjennomlevd
en av historiens mest grufulle hendelser.
Ikke bare gjennomlevd, men overlevd. Han var en fighter.
Han gned seg hele tiden på armen, over sifrene.
Jeg kunne komme hjem fra jobb, og han sto og stirret mot vinduet.
Han merket ikke engang at jeg kom, og jeg sa bare: "Hei, pappa."
Og det tok noen minutter før han reagerte.
Jeg er her.
Det vet du.
Faren din nevnte flere ganger
at han var stadig omgitt av spøkelser.
Helt siden dagen han forlot leiren.
Nå og da ble han fraværende,
og da visste jeg at han var tilbake i 1942.
Da jeg var 11-12 år, ble en dokumentar sendt.
Verden i krig.
Foreldrene mine ba meg se den.
VERDEN I KRIG
Jeg satt alene og så på den.
Det vi gikk gjennom, vil bli vanskelig å ta til seg, selv for vår generasjon,
for ikke å snakke om kommende generasjoner som ikke opplevde de tidene selv.
Jeg så bulldoserne
som pløyde gjennom likhaugene
og mennesker som bare lå der,
bare skinn og bein.
Det glemmer jeg aldri, og det var det første jeg så.
Og etterpå...
Litt kveldsmat, gå til sengs.
Ville du si at du ble traumatisert av deres trauma?
Det er et interessant spørsmål.
Foreldrene mine så det som... Det skulle stues bort.
"Det skjedde da.
Nå er vi her, i Australia."
Hvorfor flyttet dere til Australia?
Hvorfor vi flyttet til Australia? Så langt bort fra "ismene" som mulig.
Nazisme, kommunisme... Jeg ville ikke høre om det, vi ville bort.
Australia tok imot flyktninger fra Europa etter krigen.
En million migranter innebar mangfold og forandring.
De lærer engelsk, får seg jobb og stifter familie,
og de aller fleste virker fornøyd.
Ja, det unge Australia er et "fair dinkum-land"
i vår foranderlige verden.
OVER 35 000 EUROPEISKE JØDER EMIGRERTE TIL AUSTRALIA
PÅ 1940-TALLET.
I MELBOURNE BODDE FLEST ANTALL JØDISKE HOLOCAUST-OVERLEVERE UTENFOR ISRAEL.
Jeg har aldri møtt en holocaust-overlever som har vært villig
til å fortelle om opplevelsene sine.
Nå skal vi treffe en person som heter Abram Goldberg.
Han var med og grunnla holocaust-museet her i Melbourne.
Han fyller hundre år om ti dager.
DEN 29. AUGUST 1944 BLE ABRAM GOLDBERG OG MOREN HANS DEPORTERT
FRA LODZ I POLEN TIL AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
ABRAM VAR 19 ÅR DA HAN KOM TIL LEIREN.
Da portene ble åpnet, husker du hva din første tanke var?
Min eneste tanke var: "Hva skal jeg gjøre? Hvordan skal jeg redde moren min?"
Akkurat.
Da jeg hjalp mamma ned fra den høye togvognen,
forsto vi ikke hva de brente.
Ingen av oss visste noe.
Vi visste bare at det var noe grusomt.
Da hun så hvordan folk ble behandlet, forsto hun at hun ikke ville overleve.
Akkurat.
Hun snudde seg mot meg og sa:
"Abram, du må gjøre alt som står i din makt for å overleve."
Jeg visste at dette skulle bli mitt kall.
Det er min oppgave.
Omverdenen får aldri glemme det som skjedde.
Jeg føler meg beæret over å ha fått snakke med deg.
Ingen har noensinne villet fortelle meg det.
Jeg var nøye med å fortelle barna mine det.
MINNES
Unge australske jøder har blitt preget av forfølgelsen foreldrene ble utsatt for.
FORSKNING VISER AT HOLOCAUST-TRAUMA
OVERFØRES FRA GENERASJON TIL GENERASJON.
Jeg heter George Halasz,
og de siste 25 årene har jeg forsket på generasjonsoverskridende trauma
basert på opplevelsene til min mor, Alice, i egenskap av holocaust-overlevere.
Du og jeg tilhører den andre generasjonen.
Var du nysgjerrig på historiene deres?
Jeg nådde et punkt der jeg sluttet å spørre siden foreldrene mine aldri svarte.
-Det tyder på et ønske om å tie om det. -Ja.
Var det noen tegn på avstumpethet hos den ene eller begge foreldrene?
Absolutt ikke hos mamma. Fullt mulig hos pappa.
Jeg så ham aldri vise følelser.
Akkurat.
Han må ha blitt utsatt for noe i leiren som gjorde ham avstumpet,
og han ble en person som bare så fremover, aldri bakover.
Jeg bevitnet ting.
Drap.
Tortur. Mishandling.
Gutter som drepte gutter, fanger som drepte fanger.
Altså klarte faren din, til tross for opplevelsene i Auschwitz-Birkenau,
å gå videre i livet.
Om man overlever når alle andre dør, så tenker man bare:
"Ok, jeg overlevde i dag."
Det er overlevelsesinstinkt.
-Ja, det gir mye mening. -Nettopp.
Holocaust-trauma er opplevelser som var så overveldende
at personen forandret seg både sjelelig og kroppslig.
Denne kroniske overlevelsesfasen kalles "traumatisk opplevelse".
Hvorfor var pappa så hardhudet?
Hvorfor var mamma så nedstemt?
Følelsen som de må ha våknet med hver eneste morgen.
"Vil jeg være i live om ti minutter, eller vil noen skyte meg?"
Jeg vil sette meg inn i hvordan det føles.
Jeg tror at jeg vil dra tilbake.
Til Birkenau, til leiren.
Jeg trodde at du ikke engang ville dra tilbake til Europa.
Noe jeg virkelig angrer på med pappa,
er at jeg ikke reiste dit med ham.
Jeg er livredd for Auschwitz.
Man hører historiene, leser boken, ser tv-serien,
men å faktisk stå der de sto...
Jeg har unngått det. Nå er jeg 63 år.
Jeg våkner kaldsvett om natten.
Hvorfor tør jeg ikke? Dette er mine foreldres opplevelser.
Nå må det skje.
Nøkler, mobil, lommebok, pass.
Da drar vi.
Nå skjer det. Tiden er inne.
FØR GARY REISER TIL AUSCHWITZ,
VIL HAN BESØKE LANDET SOM FORELDRENE HANS VOKSTE OPP I.
Hvor i Tsjekkoslovakia ble du født?
I den lille byen Krompachy i Slovakia.
23 MIL TIL AUSCHWITZ
For en utsikt. Helt fantastisk.
Med fjellet og dalstrøket.
Tenk å våkne til dette hver morgen.
For et herlig sted å vokse opp på.
Lurer på hvordan det så ut på den tiden.
Jeg vet ingenting om Krompachy.
Jeg vet bare at pappa bodde i Krompachy sammen med foreldrene sine.
Altså, for et sjokk.
Krigen sto for døren.
-I 1942 marsjerte tyskerne inn i Slovakia. -Ja.
Var det noen indikasjoner på at de var på vei?
Ikke... La meg si det slik:
Det var ikke noe jeg trodde.
Det var ikke noe jeg trodde, for vi levde i en annen verden.
Jeg tror ikke Gary er forberedt på
hva han kommer til å få se, føle og oppleve de nærmeste dagene her.
Han blir introdusert for dette som voksen mann i 60-årene.
Det vil nok bli veldig emosjonelt. Jeg skal være der for ham.
I 2020 REISTE HEATHER ET HOLOCAUST-MONUMENT
SPESIELT TILEGNET LALI.
Heather.
Dette er en spesiell plass i Krompachy.
SOKOLOV-MONUMENTET
Min gave til foreldrene dine, deg og døtrene dine.
-Døtrene mine. -Ja. Vær så god.
-Lenka, kom hit, er du snill. -Hei, Lenka.
-Hyggelig å møte deg. -Takk, det samme.
-Lenka, kan du oversette? -Det gjør jeg så gjerne.
"Til minne om Ludwig Eisenberg Sokolov,
som bodde her.
Dette monumentet er tilegnet
alle menneskene som ble fratatt sin frihet,
sin verdighet, sitt hjem
og sitt eget navn."
"Til minne om alle holocausts ofre."
-Faren min ville ha blitt så stolt. -Ja.
Fantastisk.
Vi er veldig stolte over monumentet.
Dette bildet
er innprentet i hodet mitt.
Hele livet mitt gikk foreldrene mine hånd i hånd.
De var så forelsket.
-Gikk du på skolen i Krompachy? -Ja.
Ja, det gjorde jeg.
Jeg gikk åtteårig grunnskole, som var obligatorisk for alle barn.
-Hei. -Hei. Gary? Anna.
ANNA PUSTAY LOKALHISTORIKER
-Dobrý den. -Dobrý den.
Får jeg sitte i stolen?
-Den er nok ikke fra den tiden. -Det gjør ingenting.
-Det er samme rom. -Sett deg.
-Lengst bak. -Ja, far ville aldri sittet lengst fremme.
Han fortalte om skolen og hvordan han så ut av vinduet og dagdrømte.
Se, pappa. Jeg sitter i stolen din og ser utover hjembyen din gjennom vinduet.
Så kult!
"Da boken Tatovøren i Auschwitz kom ut,
slo det meg at Lali ble født i 1916.
Faren min ble også født i 1916."
"Vi håper du kjenner igjen faren din, Lali."
Det er en av de to.
Trolig han der. Ja, det er ham.
Han der, som ser så stilig ut.
Gary, behold det som et minne av din far.
Er du sikker?
"Behold det som et minne."
-Behold det som et minne. -Tusen takk skal du ha.
Jeg har aldri sett et foto av faren min før krigen.
Aldri. Takk.
-Takk skal du ha. -Det var da så lite.
Dette har vært en fantastisk dag.
Jeg har funnet noe som jeg tror du kommer til å verdsette.
Jeg kan bekrefte at vi har funnet huset
der faren din bodde i 1930.
Dette er Miro.
MIROSLAV DUTKO LOKALHISTORIKER
Hyggelig å møte deg. Tenk at dere fant det.
-Takk. -Godt jobbet.
Husene er i såpass dårlig stand at de må rives.
I denne bygningen hadde de dyrene.
-Stallen. -Ja.
Man kan tenke seg at de hadde kaniner,
kanskje til og med høns.
De hadde en hest også.
Vi tilbød hesteskyss,
to personer av gangen pluss bagasje
fra togstasjonen
til ønsket destinasjon.
-Hjalp du til i familiebedriften? -Nei, ikke stort.
Vi begynner å nærme oss din farfars hus
der faren din bodde.
Her har vi trappen til inngangen.
Her har alle i familien garantert gått.
Flaks de var lave.
Som du ser, er det falleferdig,
så dette er nok siste sjanse før alt rives.
Da jeg gikk inn, håpet jeg at jeg skulle føle
noe åndelig.
Jeg leter etter steiner å legge ved pappas grav
fra hjemmet hans.
Se.
Det er nok til begge gravene.
Suverent.
Hver gang man besøker noens grav, skal man etterlate en stein
så personen vet at man har hilset på.
Du nevnte jo levende historie.
Dette er historien om hvor de levde.
Det er helt utrolig.
Hei, Lali fra Krompachy.
Jeg må gå.
Vent!
Jeg vet ikke hva du heter.
Gita.
-Hvor er du født? -Vranov nad Topl'ou i Slovakia.
Det bodde rundt 200 familier i byen.
29 MIL TIL AUSCHWITZ
Alle kjente alle.
-Mener du 200 jødiske familier? -Jødiske familier, ja.
Hvor stor var familien din?
Seks søsken og foreldrene mine.
Du skal få se din mors fødselsattest,
som vi har funnet her i byarkivet.
Det kribler.
-Én ting av gangen. -Ja.
Ellers blir det for mye.
Jeg har aldri sett dette fotoet.
Er ikke mamma pen?
Se. For et smil.
Det er ingen traumer på det bildet.
Dette er en genuint lykkelig person full av livsglede.
For et herlig bilde. Elskede mamma.
Gary, i dette arkivet
finnes det fødselsattester for alle barn som er født i Vranov.
Den første og viktigste.
-Mamma. -Moren din.
Her står det at hun ble født i Vranov
den 11. mars 1925.
Her har vi fødselsattestene til tantene dine.
Rachel, Golda og Franny.
De kom aldri hjem.
Ja, ok.
De jævlene.
GITAS FORELDRE OG TRE SØSTRE
BLE SENDT TIL EN TILINTETGJØRINGSLEIR I LUBLIN I POLEN.
Hvorfor fortalte ikke moren din om søstrene sine?
Hva skal jeg si?
Hvor innesluttet og traumatisert må mamma ha vært
siden hun ikke engang nevnte de tre søstrene sine?
Jeg er veldig glad i faren min,
men jeg sto mamma nærmest.
Og dette berører meg enda litt dypere.
Hun bare fortrengte det.
Det var nok derfor hun var så nedstemt.
Hun hadde fortrengt det, men bar på det innerst inne.
Det forklarer marerittene hennes.
1700 JØDER BLE DEPORTERT FRA VRANOV NAD TOPL'OU.
BARE 120 RETURNERTE ETTER KRIGEN.
Dette var et samlingssted for den jødiske befolkningen,
og det er kjennetegnende for det som skjedde rundt om i Europa.
Jeg beskriver det slik.
Her var det en synagoge...
...og den forsvant.
Her var det et rituelt bad,
en såkalt mikve, og det forsvant.
Det var en jødisk befolkning her, og den forsvant.
Det som gjenstår, er en minnetavle.
Det er alt som gjenstår.
Dette er muren rundt synagogen som mamma pleide å besøke.
Noen steiner fra mammas synagoge,
som ikke lenger finnes.
Vi leser utdrag fra mammas Shoah-intervjuer.
Et storslått prosjekt.
Videoopptak av hver eneste gjenlevende
holocaust-overlever sitt vitnemål.
Hvis det er greit, vil jeg lese opp hva...
...moren min husket.
"Jeg gikk på skolen."
"Så ble jeg kastet ut av skolen."
"Som alle unge mennesker...
...hadde jeg forhåpninger om å studere."
"Som 17-åring har man ennå ikke bestemt seg for hva man vil bli."
"Vi visste at det var bekymringsverdige tider."
De visste at det så mørkt ut, men de forsto ikke hvor ille det var.
Og så fikk hun spørsmålet...
"Kunne faren din fortsette å jobbe?"
"Nei. De stengte bakeriet. Det var da bekymringene begynte."
"De stengte ned alt sammen, og noen uker senere ble vi ført bort."
Og hele hennes tilværelse
ble borte over natten.
Barndommen hennes ble borte.
Familien...
...ble sønderrevet.
Borte.
Alt ble...
...bare...
...borte.
I 1942 DEPORTERTE SLOVAKIA SIN JØDISKE BEFOLKNING TIL NAZI-OKKUPERTE POLEN
SOM FØRSTE TYSKALLIERTE STAT.
Slovakene har alltid vært antisemittiske.
Alle man møtte, visste at man var jøde.
Innerst inne kanskje avskydde de deg.
Folk spør seg om det som gjøres mot jødene, ikke er ukristelig.
Er det menneskelig? Er det ikke tyveri?
Men er det ukristelig å ville kvitte seg med
sin evige fiende, jøden?
Slovaker, kast ut parasittene.
SLOVAKIAS PRESIDENT, JOZEF TISO, VAR EN HENGIVEN NAZISTKOLLABORATØR.
31 MIL TIL AUSCHWITZ
PERMANENT UTSTILLING HOLOCAUST-MUSEUM
HISTORIKEREN MADELINE VADKERTY
FORSKER PÅ DE SLOVAKISKE JØDENES OPPLEVELSER UNDER HOLOCAUST.
Dette brevet er skrevet av en seksårig gutt
som skrev til Jozef Tiso.
Jeg har en sjuåring, så jeg forestiller meg henne skrive et slikt brev...
Ja, det er forbløffende. Han er den yngste brevskriveren jeg har støtt på.
Han skriver: "President, jeg ber en bønn for deg hver kveld.
Mamma pleier å si at om jeg er snill, kommer Jesus til å gi meg en fin gave
fra presidenten", som altså var en dispensasjon.
ANSLAGSVIS 20 000 DISPENSASJONSSØKNADER BLE SENDT TIL PRESIDENT TISO.
DRØYT 95 % BLE AVSLÅTT.
Jeg vil snakke om denne propagandateksten
som vi har bak oss.
Det står: "Det er ham, han kjennes igjen på stjernen!
Det er han som grafser til seg av alt!
Det er han som forråder landet sitt og vennene sine!"
Alle jøder skulle bære Davidsstjernen i tråd med raselovene.
I slovakisk presse ble det beskrevet som
de strengeste raselovene i hele Europa,
til og med strengere enn nazistenes.
Jøder ble bannlyst fra idrettsstevner, parker, restauranter, kinoer.
Man fikk ikke engang gå på markeder samtidig som andre innbyggere.
Hvordan kan mennesker gjøre slikt mot hverandre?
Dette er sånt som foreldrene dine må ha opplevd.
De påsto at jødene sto bak
alle problemene i landet,
hvilket er umulig siden de bare utgjorde 3,6 prosent av befolkningen.
Det er oppsiktsvekkende.
De sa ikke uttrykkelig at vi skulle dra, men de satte opp kunngjøringer
om at hver families eldste søsken
skulle innfinne seg på et visst sted samme kveld.
Ellers skulle de ta foreldrene.
Det var opp til meg å dra.
Så jeg gikk dit.
Jeg ble 17 år i mars,
og i april ble vi deportert.
De slovakiske myndighetene førte foreldrene dine bort.
Ja. Ikke bare foreldrene mine, men alle jøder.
De førte bort alle de fant.
Slovakia betalte 500 Reichsmark for hver jøde de deporterte.
-Visste du det? -Nei.
Og de måtte betale for "transporten".
Nå blir jeg veldig ille til mote av å befinne meg i dette landet,
her og nå.
Et land der mine foreldre levde, der søsknene deres levde.
Viten om at myndighetene betalte for å kvitte seg med dem...
Samtidig er det viktig å påpeke at ikke alle hatet jøder.
-Akkurat. -Men det var et press fra samfunnet...
...om ikke å omgås jøder, og ikke å hjelpe dem på noen måte.
I 1942 DEPORTERTE SLOVAKIA 58 000 JØDER TIL AUSCHWITZ OG ANDRE DØDSLEIRE.
BARE 800 OVERLEVDE.
Hvordan svarte den jødiske befolkningen på disse aksjonene?
De hadde ingen svar.
De kunne ikke gjøre noe.
Ingen kunne gjøre noe.
Jeg er privilegert.
Alle som overlevde, har flaks å takke for livet sitt,
og det gjelder meg også.
Stå i kø!
Kom igjen, fremover!
Hvor skal vi?
Polen.
Fortsett fremover!
Man kan bli opplært til å bli mekaniker. Reparere biler og motorer.
BRATISLAVA 22 MIL TIL AUSCHWITZ
Det er artig å være tilbake.
Det var her vi filmet scenen der vi går om bord i togvognene.
Det var en spesiell opplevelse.
Jeg, Jonah, prøvde å forestille meg hvordan det føltes for faren din
da han steg om bord. Det er nesten umulig å forestille seg.
Opptak!
Hvordan føltes det for deg da du steg om bord i togvognen?
De smalt igjen døren, og alle ble musestille.
Jeg må si at det berørte meg dypt inne.
Ingen visste hva som skulle skje.
Ingen visste hvor vi var på vei.
Han er ensom og maktesløs i en gigantisk leir
der marerittet utspiller seg.
Jeg ser faren min i øynene dine.
Jeg så faren min i måten du så på Anna.
Et blikk fullt av kjærlighet.
Øynene dine...
Er de blå?
Iblant.
Er noe i veien?
Nei.
Jeg skal fylle på blekk.
Hvor vanskelig var det for deg
å spille moren min
i en konsentrasjonsleir?
Det var veldig skremmende.
Jeg var livredd i begynnelsen.
Det føltes som et stort ansvar.
Jeg følte din mors nærvær fra den tiden.
Det kan jeg fortsatt føle iblant.
-Er det sant? -Ja.
Hvordan føltes det for deg å se denne historien på tv?
Det var særlig én ting som berørte meg.
Du sa: "Gud kan ikke hjelpe oss."
Hun var en ultraortodoks kvinne
der alt kretset rundt Gud.
Sånn var virkelig mamma.
Lali...
Hvor er Gud?
Gud kan ikke hjelpe oss, Lali, men vi kan hjelpe Gud.
Vi kan vise Ham at kjærligheten fortsatt finnes, til og med her.
Jeg fikk en sekulær oppdragelse.
Jeg tror mamma distanserte seg mye,
kanskje fordi hun var skuffet over Gud.
På grunn av krigen.
-Hvordan føles det å dra dit? Er du klar? -Nei.
På ingen måte klar.
Helt plutselig føles det som... Jeg skjelver.
-Ikke av kulde, men av tanken på... -Ja.
Å besøke Birkenau har fått en annen betydning
enn tidligere,
for jeg vet så mye mer nå.
Om foreldrene mine av noen grunn ikke har fått fred,
så vil de kanskje få det nå.
Skal vi gå om bord her?
VÅREN 1942 VAR SLOVAKISKE JØDISKE KVINNER BLANT DE FØRSTE I DØDSLEIRENE.
Mamma beskriver sin ankomst...
...til Auschwitz.
"Gjennom åpningen i vognen så vi folk i stripete klær som jobbet ute på jordet.
Vi snakket med hverandre.
'De må være kriminelle.
Slik blir det ikke for oss.'
Men da vi var fremme,
fikk vi et veldig stort sjokk.
Vi ble møtt av SS-vakter som skrek til oss:
'Dere kommer dere aldri vekk herfra.
Dere kommer til å dø.'"
GITA ANKOM I APRIL 1942.
Holdt!
Kvinner hitover, menn ditover. Takk. Skynd dere.
Nå vil jeg vite det.
Jeg vil sette meg inn i hvordan det var så langt det er mulig.
Gå i deres fotspor.
Fire ganger har jeg snudd ved porten.
Jeg vil ikke gjøre det en femte gang.
Denne gangen skal jeg gå inn.
POLEN
Jeg trodde faktisk ikke at det skulle føles slik.
Jeg vil se hva som skjedde der.
Jeg vil komme mamma og pappa nær der inne.
Jeg er klar.
AUSCHWITZ VAR I DRIFT FRA 1940 TIL 1945.
DEN VAR DEN STØRSTE OG DØDELIGSTE AV NAZISTENES TILINTETGJØRINGSLEIRER.
HER DREPTE MAN EN MILLION JØDER OG 100 000 POLAKKER, ROMER, SINTI, SOVJETER OG ANDRE.
Jeg klarer ikke slutte å skjelve.
-Ok. -Det går bra. Gi meg hånden din.
Det går bra.
-Hei, Pawel. -Hei, Gary.
-Hyggelig å møte deg. -En fornøyelse å ha deg her.
PAWEL SAWICKI GUIDE
Jeg vet at dette er vanskelig for deg, men tusen takk for at du kommer hit.
-Da setter vi i gang. Bli med meg. -Knærne slutter ikke å skjelve.
-Ok. -Ok.
I 1942 blir Auschwitz en tilintetgjøringsleir.
Foran oss er den velkjente inngangen
med budskapet "Arbeit macht frei". "Arbeid gir frihet".
Vi ble ført til Auschwitz.
Jeg så opp, og det sto "Arbeit macht frei" på tysk.
Og da vi kom inn, brøt helvete løs.
Jeg er ikke klar ennå. Beklager.
Beina slutter ikke å skjelve.
Ok.
Nei.
Da går vi.
Da vi kom ut og så SS-vaktene,
hundene og brutaliteten,
så forsto vi hva vi hadde i vente.
De fleste av bygningene var sovesaler til fangene.
En slik bygning kunne huse over 1000 personer.
-Vet dere hvor moren min bodde? -Nei.
Det finnes ingen dokumentasjon om moren din.
Før leiren ble tømt, beordret SS
fangene om å brenne dokumentasjonen.
Vi tror at så mye som 95 % av dokumentasjonen kan ha blitt ødelagt.
Her borte
er det hauger med barnesko.
Noen av dem er for barn under ett år.
Jeg prøver å forestille meg Avivas føtter.
Sjokkerende.
OVER 100 000 AV OFRENES SKO ER DER ENNÅ.
3800 KOFFERTER ER BEVART PÅ MUSEET.
Vi må huske at hver eneste gjenstand representerer et menneske.
-Ja. -En historie, et navn, et menneske.
Nå blir det veldig personlig. Denne er merket med pappas navn, Ludwig.
Omfatningen er bare...
-Fikk du et nummer? -Ja.
32407.
AUSCHWITZ VAR DEN ENESTE KONSENTRASJONSLEIREN
DER FANGENUMRENE BLE TATOVERT INN.
Når folk tenker på Auschwitz-overlevere...
-Man tenker på tatoveringene. -De er kjennetegnende.
Barn av overlevere husker tatoveringene.
Visse forsto ikke betydningen siden foreldrene ikke ville fortelle det.
Innen SS-byråkratiet visste de ikke hvem...
-Hvem som var hvem. -Så kom de frem til...
...at det ville være praktisk om fangenumrene ble prentet inn.
Så de trengte tatovører, og en av dem var faren din.
På skaftet var det to nåler.
En var lengre, og en var litt kortere.
Det var slik vi lagde numrene.
En dag kom mamma hjem med et stort plaster på armen.
Hun hadde fjernet fangenummeret sitt, for hun orket ikke å se på det lenger.
I BLOKK 11 I AUSCHWITZ I LÅ FENGSELET.
BLANT FANGENE BLE DET KALT "DØDSBLOKKEN".
SS-vaktene brakte folk dit.
En dag ble jeg ført til bunker nummer 11.
De tok meg med inn,
og man ble torturert. Man ble slått.
Vi vet ikke den egentlig grunnen til hvorfor han ble pågrepet.
Det var trolig hit han ble ført.
Vi begynner med ståcellene,
en spesielt fæl torturmetode.
Opptil fire fanger måtte stå i en kvadratmeterstor celle hele natten.
Slik så ståcellene ut.
De var muret igjen. Fangene måtte krype inn.
De måtte stå hele natten.
Det der er det eneste luftinntaket.
Et lite hull som man kunne dekke til utenfra.
Dette er et eksempel på de torturmetodene som ble brukt her.
De hadde ulike betegnelser: ståceller,
sulteceller,
kvelningshenrettelse.
Dette er henrettelsesgården
ved fengselsbygget.
De ble skutt i nakken.
Dette er et minnested, som du ser.
Her vaier alltid et flagg med det stripete mønsteret.
-Uniformen. -Uniformmønsteret symboliserer fangene.
De øste sand og sagflis over blodet.
Blodet trengte flere meter ned i bakken.
KREMATORIUM I VAR DET FØRSTE GASSKAMMERET I AUSCHWITZ, OG DET VAR I BRUK I TRE ÅR.
Gassingen skjedde for seg, og kremeringen skjedde for seg.
Kremeringen gikk ikke fort nok.
Det gikk et transportbånd fra gasskammeret
som ledet til krematoriet.
Transportbåndet gikk uavbrutt, døgnet rundt,
med nakne lik.
I APRIL 1942 BLE LALI FLYTTET TIL AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
TRE MÅNEDER SENERE BLE GITA FLYTTET TIL KVINNELEIREN I AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
I juli kom vi til Birkenau.
Det var da det ble ordentlig grusomt, drepingen og forsvinningene.
Nå er vi fremme. Der er bygningen.
Der er jernbanen.
Hjertet ruser.
-Dette området som vi ser... -Det er så stort.
...utgjør kanskje ikke hele, men mesteparten av Birkenau-leiren.
Er det mer?
Det finnes områder i skogen som det er vanskelig å se herfra.
Men det vi ser herfra, er et 200 hektar stort område.
SS flyttet massedrepingen i Auschwitz I, tre kilometer unna, til Birkenau.
Da begynte det industrielle massedrepingen av mennesker.
Rundt en million jøder ble drept i Auschwitz.
I Birkenau var det seks gasskamre og fire krematorier.
Som sto og ventet på slektningene mine.
Auschwitz var hovedkvarteret.
Massedrepingen fant sted i Birkenau.
Hele verden kjenner til Auschwitz,
men verst av alt var Birkenau.
Her har vi en godsvogn fra den tiden.
De aller fleste jøder ble deportert i godsvogner.
Noen sier buskapsvogner, men buskapsvogner var godt ventilert.
Mange forteller at de ikke fikk luft.
-Vognene var overfylt med 80 personer. -Herregud.
-Så det der var alt? -Ja, ett luftinntak på hver side.
Mange overlevere vitner om at å finne et sted nær åpningen var...
-Livsviktig. -Så man fikk luft.
Det var her utvelgingen fant sted da fangetransportene ankom.
Ikke-jøder slapp utvelgingen.
Rundt 75 % av jødene ble drept umiddelbart.
Ikke alle slapp inn i leiren.
Bare de sterkeste slapp inn.
Resten ble sendt rett til gasskamrene.
Det holdt at man hadde en vorte på hånden for å bli sendt til venstre.
De fleste jentene fra byen min ble ført bort
for ingenting. Ingenting.
De ante ikke at de aldri skulle treffes igjen.
Noen av dem ble leirfanger.
De ble brakt til et sted for å bli tatovert,
og så ble de ført inn i leiren.
Og så fikk de vite
at de andre ble ført til gasskamrene.
Fangene har ikke... De glatter ikke over det.
De sier den brutale sannheten.
Og det er mange som bryter sammen.
I begynnelsen var det folk som ikke taklet det.
De løp mot det elektriske gjerdet.
Det var 3000-4000 volt.
De tok tak i vaieren
og døde av strømsjokket umiddelbart.
Det skjedde hver dag.
Sånn var det i begynnelsen i Birkenau.
Det er så mange rekker med hus,
og det er rad etter rad etter rad...
Omfatningen.
All logistikk som krevdes til byggingen, drepingen og transporten.
Jeg finner ikke ord, Stephen.
Uansett hvor hardt jeg prøver. Jeg er liksom...
Ja.
Pappa sa: "Jeg ber om unnskyldning
til de jeg ikke kunne redde."
Det eneste gasskammeret han noen gang nevnte, var dette.
Krematorium III.
KREMATORIUM III BLE DIMENSJONERT FOR Å DREPE 2000 FANGER OM GANGEN.
Her har titusener av mennesker passert.
Jeg vet at du ville be en bønn her.
Måtte hans rike komme Frels oss fra det onde
Velsigne oss med Messias' snare ankomst
I ditt tideverv og i dine dager Og i etterkommerne av Israels tideverv
Må dagen snart være kommet Si amen
NAZISTENE PRØVDE Å ØDELEGGE ALLE BEVIS PÅ KRIGSFORBRYTELSER SOM BLE BEGÅTT I LEIREN.
370 000 HERREPLAGG BLE FUNNET.
837 000 KVINNEPLAGG.
OG DRØYT SYV TONN MENNESKEHÅR.
-Hvor befinner vi oss nå? -Nå er vi i en av de mindre seksjonene.
Dette ble kalt sigøynerleiren. Hit ble romer- og sinti-fanger ført.
Faren din bodde en stund i familieleiren, i en av trebrakkene her borte.
Det uvanlige med Lalis historie er at han sa han bodde alene.
Ja.
Men vi tror han bodde sammen med en større gruppe i dette området.
Kanskje de hadde en bedre tilværelse.
-Det kan forklare følelsen av isolasjon... -Men det gir ikke mening.
Jeg forstår om minnet svikter på en 89 år gammel mann,
men han kan ikke ha glemt
om han bodde på et eget rom eller ikke.
Jeg husker fortsatt veldig tydelig
at mamma skjelte ut pappa da han beskrev rommet sitt.
Hun skrek at det ikke var et luksushotell.
Kanskje det var så mye plass
at alle fikk separate sengeplasser. Sånn kan det også ha vært.
-Eller så hadde han et eget rom. -Kanskje. Det fantes kanskje flere rom.
Denne sektoren av Birkenau har et tysk navn:
Effektenlager.
Moren din jobbet her, og det ble ansett som en ettertraktet syssel.
Ja, det stemmer.
Man har et annet interessant aspekt.
På den andre siden av gjerdet kan man skimte en rød linje.
Det er restene etter gasskammer fire.
Så selv de bevitnet massedrepingen på nært hold.
Vi hørte skrikene da de gikk...
...til gassen.
De tok alle vennene mine.
Når man skuer utover alt sammen, blir man forbløffet over størrelsen.
27. JANUAR 1945 BLE AUSCHWITZ BEFRIDD AV DEN RØDE ARMÉ.
RUNDT 7000 OVERLEVENDE BLE OPPDAGET.
700 AV DEM VAR UNDER 18 ÅR.
Å gå i mine foreldres fotspor er veldig spesielt.
Jeg hadde nok ikke kjent en større nærhet enn om jeg hadde kunnet snakke med dem.
Når jeg tenker på alle slektningene mine som ikke overlevde,
så føler jeg meg beæret over at det falt seg slik
at mamma og pappa var heldige nok å overleve.
Jeg kan dra hjem til Melbourne og snakke med barna mine
med en fornyet innsikt om familien deres.
Jeg husker at mamma og pappa sa
at de ville komme seg så langt unna Europa
som mulig.
Og man kommer ikke lenger unna enn Australia.
-Velkommen. -Hyggelig å møte deg.
Takk skal du ha. Dette er Mali, min yngste datter.
Ja.
Skal vi gå inn?
ABRAM GOLDBERG HOLOCAUST-OVERLEVER
Sett på litt musikk, så danser jeg tango.
Sang- og dansemann.
-Vi danser ofte her. -Fantastisk.
Er vi sultne? Ja? Bra. Det er mye mat. Vær så god.
-Skal vi forsyne oss? -Vi glemte pikkels. Hvordan kunne vi det?
Sett deg ved siden av pappa.
Foreldrene dine snakket aldri om holocaust?
De fortalte litt.
Pappa fortalte oss alt...
HELEN ABRAMS DATTER
-...da vi var små. -Jeg kjempet for å overleve...
...men jeg anser det allikevel som 99 % flaks.
Når som helst kunne man bli skutt, drept,
slått i hjel eller sendt til gasskammeret.
-Vi fikk alltid svar på spørsmålene våre. -Utmerket.
Da jeg var ti år, spurte jeg pappa: "Hater du tyskerne?"
Han sa: "Bruk aldri det ordet.
-Hva skjer om man blir oppslukt av hat?" -Man blir som dem.
Jeg lærte ikke bare hvordan man overlever,
men hvordan man overlever med sin menneskelighet og verdighet i behold.
-Et fint budskap. -Han er et fantastisk menneske.
-Så det var en fantastisk reise for deg. -Helt suveren.
Og nå forteller du alt til barna dine.
Jeg vil ikke at de skal føle samme tomhet som jeg gjorde.
Det er gripende at du viderefører historiene som du ikke fikk høre.
Det er så viktig.
Sånn i ettertid, hvordan føles det...
-...å selv ha opplevd Auschwitz? -Som en lettelse.
Jeg er et nytt menneske.
-På hvilken måte? -Jeg er ikke lenger tom.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal uttrykke det,
men det føles som at jeg har fått sjelero, om du forstår.
-Ja. -Jeg er lettet...
-...og takknemlig for all innsikten. -Ja.
Hvordan håndterte du denne tomheten alle disse årene?
Jeg var klar over den, men fortrengte den.
Trauma er mindre en mental tilstand enn en fysisk tilstand.
Du forteller om dette og sier at du føler sjelero.
Mange betrakter nok det som paradoksalt:
"Du reiser til Auschwitz og føler sjelero etterpå."
Hvordan kan du...?
Jeg vet ikke hvorfor, men jeg føler det slik.
-Det er veldig ekte. -Ja.
Det vil gjøre underverker for forholdet til barna mine
som forelder og venn.
Jeg tror at jeg vil like meg selv mye bedre også på grunn av det.
Det er en stor ære å få treffe deg.
Takk, det varmer virkelig.
-Unnskyld. -Nei, det er positivt, ikke negativt.
I DAG SKAL GARYS DØTRE BLI MED TIL FARFAR OG FARMORS GRAV
FOR ALLER FØRSTE GANG.
Står gravene i alfabetisk rekkefølge?
Nei, det kommer an på hvilken gravplass man kjøper.
Der, ja. Her har vi mamma og pappa.
Jeg savner dere veldig mye.
Barnebarna deres er med for første gang.
Dette er Mali, og dette er Aviva.
Jeg har med meg steiner fra begge hjembyene deres.
Vi etterlater dem så de vet at vi har hilset på.
Se, pappa. Fra utenfor ytterdøren din.
En liten bit av dine foreldres hjem.
Skulle ønske dere hadde fått møte dem. Faren min ville ha forgudet dere.
Dere ville ha fått vært sammen med mamma på kjøkkenet og sunget sanger og bakt.
Hun ville ha blitt overlykkelig.
-Hvordan går det, skatt? Bra? -Ja.
Hvordan fant du Gita etter befrielsen?
Jeg kunne ikke ta toget på grunn av bombingen.
Toget kunne ikke dra over broene, så jeg kjøpte en hest.
Du vet...
Så jeg tok hesten min og reiste titalls mil
for å finne henne.
En dag kom det en hest
med en tohjult vogn.
Jeg så opp, og der satt mannen min.
Lali!
Han lette og fant meg,
og vi er lykkelige sammen.
-Vet dere hvem det er? -Det er faren din.
-Hvem er det? -Moren din.
-Hvem er det? -Deg.
Dette er fra gullbryllupet deres. Jeg arrangerte en kjempestor fest for dem.
Faren deres er kjekk, hva?
-Nei, han er kjekkere. -Jaså?
Takk.
Det går bra. Jeg er glad i deg lell.
Foreldrene mine ble gjenforent
og giftet seg i Krompachy.
Her ser man hvor forelsket de var.
Dette bildet er tatt i Tatrafjellene
der foreldrene mine dro på bryllupsreise.
Bare se. Dette er etter krigen, håret har vokst ut,
de er så lykkelige og forelsket.
Jeg er resultatet av en av de mest fantastiske kjærlighetshistoriene
på det mest grusomme stedet som noen gang har eksistert.
Bare det faktum at jeg finnes, er også en lykkelig omstendighet.
Den er fantastisk! Jeg elsker den!
Jeg har to vakre jenter.
De kommer til å føre historien videre,
og det gjør meg så lykkelig.
-Løp. -Løp av sted. Få litt mosjon.
TILEGNET LALI OG GITA SOKOLOV OG ALLE HOLOCAUST-OVERLEVERE.
TIL MINNE OM DE 1,1 MILLION MENNESKENE SOM BLE DREPT I AUSCHWITZ FRA 1940 TIL 1945.
Oversettelse: Rune Kinn Anjum