Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MEMORIALUL ȘI MUZEUL AUSCHWITZ-BIRKENAU
Sunt îngrozit de Auschwitz.
În regulă...
Nu.
Nu sunt încă pregătit să intru. Îmi pare rău.
De ce nu am curaj s-o fac?
GARY E SINGURUL FIU AL LUI LALI SOKOLOV, "TATUATORUL DE LA AUSCHWITZ".
Trăiești într-o lume unică,
pentru că lumea știe ce s-a întâmplat cu părinții tăi.
Dle Sokolov...
Spune-mi Lali.
Căutați pe cineva care să vă scrie povestea vieții?
Părinții mei s-au comportat ca și cum ar fi lăsat totul deoparte.
Povestea lui a fost necunoscută, până când i-a spus-o lui Heather Morris.
E o poveste despre Holocaust.
Nu e povestea Holocaustului.
Mai sunt întrebări fără răspuns.
De ce tata era atât de insensibil?
De ce mama era atât de deprimată?
Oamenii care citiseră cartea știau mai multe decât aflasem eu în copilărie.
Gândul că trebuie să trec de acele porți mă îngrozește.
Am încercat s-o fac de patru ori, dar n-am putut,
ceea ce m-a făcut să mă simt ca un laș.
Aceasta e povestea părinților mei.
Tata ar fi atât de mândru.
E incredibil.
Am simțit prezența mamei tale.
Mi-a permis să-i spun povestea.
E doar un om neînsemnat, într-un lagăr atât de mare,
care află ce oroare se petrece acolo.
Chestia asta mă doboară.
Există o prăpastie între noi...
prin faptul că eu nu am trăit nimic din experiența lor.
Trebuie s-o fac acum.
Zâmbește la cameră!
Ești o pasăre frumoasă.
Când nu încearcă să mă certe... Gata.
MELBOURNE LA 15.562 KM DEPĂRTARE DE AUSCHWITZ
Numele meu e Gary Sokolov.
Sunt singurul copil al lui Lali și al Gitei Sokolov.
Părinții mei erau fericiți.
Aproape că au reușit să treacă peste această experiență.
Pentru ei, a contat întotdeauna să meargă mai departe.
Uitați-vă cât de frumoasă e mama!
Iar tatăl meu avea zâmbetul acela...
Erau atât de mândri că au un copil.
După 16 ani de încercări.
În sfârșit, aveau un fiu. Se vede cum strălucesc.
GITA SOKOLOV A DECEDAT ÎN 2003.
LALI A MURIT TREI ANI MAI TÂRZIU.
Am 63 de ani.
A sosit timpul.
Trebuie să-mi cunosc mai bine părinții.
TATUATORUL DE LA AUSCHWITZ
Merită să fac un efort pentru a înțelege experiența prin care au trecut.
Vreau să calc acum pe urmele lor.
Să încerc să înțeleg ce gândeau atunci,
pentru că i-a afectat pentru tot restul vieții.
Când ai ajuns în Australia?
În septembrie 1949.
Vrei să vezi fotografia?
E o fotografie din ziua când am ajuns în Australia.
Eram la Sydney.
Ai avut copii?
Slavă Domnului, am un fiu.
E un băiat mare și cuminte.
Mă rog, e cuminte numai în anumite ocazii.
- Cum îl cheamă? - Gary. Îl iubim foarte mult.
Vrei să te ajut?
- Poți să-mi dai maioneza? - Sigur.
Și sarea.
Ce e aia?
A fost foarte important pentru mine să devin tată.
Presupun că aș fi experimentat un sentiment enorm de vinovăție
dacă părinții mei ar fi supraviețuit fără să existe o continuitate în familie.
- Bună! Gut Shabbos! - Gut Shabbos!
- Bună, mami! - Mali, arăți superb!
Ce mai faci? Gut Shabbos!
Prețuiesc fiecare moment fericit sau trist alături de ei,
pentru că sunt tată.
Și asta e extraordinar.
- Gut Shabbos tuturor! - Gut Shabbos!
- L'chaim! - L'chaim!
Mâncați! Stați, cine a furat sosul?
Eu.
DUPĂ MOARTEA GITEI, LALI I-A POVESTIT TOTUL SCRIITOAREI HEATHER MORRIS.
- Ești pregătit? - Da.
În prima zi petrecută cu el, mi-a spus:
"Știai că am fost tatuatorul de la Auschwitz?"
Mi-am petrecut timpul cu acest om,
care a trăit unul dintre cele mai oribile episoade din istoria recentă.
Nu numai că l-a trăit, dar i-a și supraviețuit. Era un luptător.
Mereu făcea asta la braț. Atingea numerele.
HARVEY KEITEL TATUATORUL DE LA AUSCHWITZ
Uneori, veneam acasă de la lucru și-l găseam holbându-se pe fereastră.
Nici măcar nu mă auzea intrând.
Îi spuneam: "Bună, tată!"
Și, timp de un minut sau două, nu reacționa deloc.
Sunt chiar aici.
Știi bine.
Tatăl tău mi-a spus de multe ori că se simte înconjurat de fantome.
Încă din ziua în care a plecat de acolo.
Din când în când, cădea pe gânduri...
și știam că s-a întors în anul 1942.
Aveam 11 sau 12 ani, când s-a difuzat un documentar.
Lumea în război.
Iar părinții mei mi-au spus că trebuie neapărat să-l văd.
Am stat singur în fața televizorului și am urmărit tot documentarul.
Ceea ce s-a întâmplat e greu de înțeles, chiar și pentru contemporanii noștri.
Și mult mai dificil pentru generațiile care nu au trăit acele zile.
Am văzut buldozerele
formând mormane de cadavre.
Oamenii zăceau acolo, doar piele și os.
Am rămas marcat. Era prima dată când aflam despre asta.
Chiar și așa, după aceea...
am mâncat ceva și m-am dus la culcare.
Ai spune că ai fost traumatizat de trauma lor?
E o întrebare foarte interesantă.
Părinții mei s-au comportat ca și cum ar fi lăsat totul deoparte.
"Atunci, ne aflam acolo.
Acum, ne aflăm aici, în Australia."
De ce ați venit în Australia?
De ce am venit în Australia? Am vrut să fim cât mai departe de "ism".
Nazism, comunism... Nu mai voiam să știu de ele. Voiam să fiu cât mai departe.
AUSTRALIA TĂRÂMUL BINECUVÂNTAT
Australia și-a deschis porțile după Al Doilea Război Mondial.
Un milion de imigranți au dat o nouă înfățișare continentului,
învățând engleză, găsindu-și slujbe și crescând copii,
lăsând în urmă prea puține regrete.
Da, tânăra Australia e un far călăuzitor, un tărâm cu adevărat binecuvântat,
în lumea noastră schimbătoare.
PESTE 35.000 DE EVREI EUROPENI ȘI-AU REFĂCUT VIEȚILE ÎN AUSTRALIA
ÎN ANII '40 AI SECOLULUI TRECUT.
MELBOURNE A GĂZDUIT PRINTRE CEI MAI MULȚI SUPRAVIEȚUITORI AI HOLOCAUSTULUI
DIN AFARA STATULUI ISRAEL.
N-am întâlnit niciodată un supraviețuitor al Holocaustului
care să fie dispus să vorbească despre experiențele sale.
Așa că mergem în vizită la un domn pe nume Abram Goldberg.
A fost unul din fondatorii Muzeului Holocaustului din Melbourne.
Peste zece zile, e ziua lui de naștere. Împlinește o sută de ani.
PE 29 AUGUST 1944,
ABRAM GOLDBERG ȘI MAMA SA AU FOST DEPORTAȚI DIN LODZ, POLONIA
LA AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
ABRAM AVEA 19 ANI CÂND A INTRAT ÎN LAGĂR.
Mai ții minte la ce te-ai gândit când au deschis porțile?
M-am gândit: "Ce fac acum? Cum o salvez pe mama?"
Da. Înțeleg...
Când mama a fost urcată în vagonul acela înalt de marfar,
nu știam ce-i cu flăcările acelea.
Nimeni nu știa nimic.
Dar înțelegeai că ești în iad.
Când a văzut cum sunt tratați oamenii, și-a dat seama că nu va supraviețui.
Nu...
S-a întors către mine și mi-a spus:
"Trebuie să faci tot ce e omenește posibil pentru a supraviețui."
Am știut că-mi voi dedica viața acestui lucru.
Asta fac și acum.
Nu vreau ca oamenii să uite ce s-a întâmplat.
Mă simt onorat că am avut ocazia să stăm de vorbă,
pentru că nimeni n-a vorbit cu mine.
Nimeni n-a vrut să facă asta.
M-am asigurat că urmașii mei vor afla totul.
NU UITAȚI
Tinerii evrei din Australia au fost adesea crescuți
în umbra persecuțiilor îndurate de părinții lor.
CERCETĂRILE ARATĂ CĂ TRAUMA HOLOCAUSTULUI
SE TRANSMITE DIN GENERAȚIE ÎN GENERAȚIE.
Numele meu e George Halasz.
În ultimii 25 de ani,
am studiat trauma intergenerațională,
pe baza experiențelor trăite de mama mea, Alice,
o supraviețuitoare a Holocaustului.
Amândoi suntem din a doua generație.
N-ai fost curios să afli poveștile lor?
Ajunsesem în punctul în care am încetat să mai întreb,
pentru că ai mei nu răspundeau niciodată.
Pentru mine, asta reprezintă o dorință de a păstra secretul.
Da.
Crezi că, în cazul părinților tăi, exista o anumită stare de amorțire?
În niciun caz la mama. Posibil la tata.
Pentru că el n-a dat niciodată frâu liber sentimentelor.
Înțeleg.
Probabil că i s-a întâmplat ceva în lagăr
care l-a anesteziat,
în așa fel încât a devenit o persoană care privea numai înainte.
- Da. - Niciodată în urmă.
Am fost martor la unele lucruri.
Crime.
Tortură, bătăi... Înțelegi?
Bărbații se omorau între ei, prizonierii ucideau prizonieri...
Din câte înțeleg, tatăl tău,
în ciuda experiențelor de la Auschwitz-Birkenau,
a mers mai departe.
Când toată lumea din jur moare, iar tu rămâi în viață,
te gândești că ai mai supraviețuit o zi.
E acel instinct de supraviețuite.
Da, are logică ce spui.
Nu-i așa?
Trauma Holocaustului se referă la o experiență copleșitoare,
care le-a afectat trupurile și sufletele.
Acest mod de supraviețuire repetată e considerat o experiență traumatică.
De ce tata era atât de insensibil?
De ce mama era atât de deprimată?
Oare cum se simțeau în fiecare zi în care se trezeau?
Probabil se gândeau: "O să mai trăiesc peste zece minute
sau cineva o să mă împuște?"
Vreau să înțeleg și să simt asta.
Cred că vreau să mă întorc.
MELANIE LYNSKEY TATUATORUL DE LA AUSCHWITZ
Da, la lagărul Birkenau.
Credeam că nu mai vrei să te întorci în Europa.
Unul dintre cele mai mari regrete ale mele
e că nu m-am urcat cu tata într-un avion, să mergem acolo.
Sunt îngrozit de Auschwitz.
Auzi poveștile, citești cartea, urmărești serialul...
dar să te afli acolo unde au fost ei...
Nu știu ce să zic. Am tot evitat asta.
Am ajuns la 63 de ani.
Mă trezesc noaptea transpirat.
De ce nu am curaj s-o fac? E vorba de istoria părinților mei.
Trebuie s-o fac acum.
Chei, telefon, portofel, pașaport.
Sunt gata de plecare.
Ia te uită! Chiar fac asta.
ÎNAINTE SĂ CĂLĂTOREASCĂ LA AUSCHWITZ,
GARY VREA SĂ VIZITEZE LOCURILE NATALE ALE PĂRINȚILOR SĂI.
SLOVACIA
Unde anume în Cehoslovacia te-ai născut?
Într-un orășel numit Krompachy.
E în Slovacia.
KROMPACHY LA 225 KM DEPĂRTARE DE AUSCHWITZ
Priveliștea asta e fenomenală.
Cu vedere la dealuri și la vale.
Imaginați-vă că vedeți asta în fiecare dimineață.
Ce copilărie liniștită au avut...
Oare cum arăta pe atunci?
Nu știu absolut nimic despre Krompachy.
Știu doar că tata a locuit în Krompachy cu părinții lui.
Ce șoc trebuie să fi fost...
Războiul bătea la ușă.
În 1942, când germanii au intrat în Slovacia...
Da.
Ai avut vreo bănuială că se îndreaptă spre voi?
Nu...
Vreau să spun...
Eu n-am crezut niciodată asta.
N-am crezut, pentru că noi trăiam acolo într-un mediu diferit.
Nu cred că Gary are habar
de ceea ce urmează să vadă, să simtă și să afle în următoarele câteva zile.
E prima dată când află despre asta, deși a împlinit 60 de ani.
Bănuiesc că va fi o perioadă emoționantă.
Voi fi alături de el.
ÎN ANUL 2020, HEATHER A COMANDAT UN MONUMENT AL HOLOCAUSTULUI
CU DEDICAȚIE SPECIALĂ PENTRU LALI.
Heather.
Nu există un loc mai special în Krompachy decât locul acesta.
MEMORIALUL SOKOLOV AL HOLOCAUSTULUI
E darul meu pentru părinții tăi, dar și pentru tine și fetele tale.
- Fetele mele... - Da. Despre asta e vorba.
Lenka, vino alături de noi.
Bună, Lenka!
- Încântată de cunoștință. - Asemenea.
- Lenka, poți să ne traduci? - Da.
Aș fi onorată.
"Monument ridicat în memoria lui Ludwig Eisenberg Sokolov...
LENKA PUSTAY CERCETĂTOARE ȘI TRADUCĂTOARE
...care a locuit aici.
Monumentul este dedicat
tuturor oamenilor privați de libertate,
de demnitate, de o locuință
și de propriul nume.
În amintirea tuturor victimelor Holocaustului."
- Tata ar fi atât de mândru. - Da.
E incredibil.
Și noi suntem mândri să avem asta.
Imaginea asta...
e întipărită în mintea mea.
Toată viața, părinții mei s-au ținut de mână.
Erau atât de îndrăgostiți.
- Ai mers la școală în Krompachy? - Da.
Da, acolo am făcut școala.
Am făcut opt clase la școala generală, la fel ca toți copiii.
Bună!
ANNA PUSTAY ISTORIC LOCAL
- Gary? Eu sunt Anna. - Mă bucur să te cunosc.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Am voie să stau în bancă?
- Nu e de pe vremea aceea. - Nu contează.
E aceeași încăpere.
Pe rândul din spate.
- Tata n-ar fi stat niciodată în față. - Da.
Mi-a povestit ceva despre școală.
Obișnuia să privească pe fereastră și să viseze cu ochii deschiși.
Privește-mă, tată, cum stau în banca ta și mă uit pe geam la orașul tău natal!
Cât de tare!
Când a apărut cartea Tatuatorul de la Auschwitz,
mi-am dat seama că Lali era născut în 1916.
Și tata s-a născut în 1916.
Sperăm că-l poți identifica pe tatăl tău.
E unul dintre ăștia doi.
Acesta, mai mult ca sigur. Da, el e.
Chiar acolo, cu o față inteligentă...
Gary, te rog să iei asta, pe post de amintire de la tatăl tău.
Serios?
Păstreaz-o ca o amintire.
- Pe post de amintire. - Mulțumesc din suflet.
Nu mai văzusem nicio fotografie cu tata de dinaintea războiului. Niciuna.
Mulțumesc.
- Mulțumesc mult. - Cu plăcere.
A fost o zi extraordinară.
Am găsit ceva ce cred că ți-ar plăcea să vezi.
Sunt în măsură să-ți confirm că am găsit casa
în care locuia tatăl tău în 1930.
- El e prietenul meu, Miro. - Bună, Miro!
- Mă bucur! - Asemenea!
E o descoperire grozavă.
- Mulțumesc. - Felicitări!
Casele de aici nu mai pot fi reparate și trebuie demolate.
Partea aceasta din clădire era destinată animalelor.
- Grajdurile. - Da.
Poți să-ți imaginezi că erau niște iepuri,
poate și niște găini.
Cu siguranță, aveau și un cal.
Aveam cai și căruțe cu două locuri, cu care duceam oamenii,
de la gară până în locurile în care voiau să ajungă.
Erai implicat în afacerea familiei?
Nu, nu prea.
Ne apropiem de casa bunicului tău,
unde a locuit tatăl tău.
Mai mult ca sigur că membrii familiei
au pășit pe treptele acestea.
Noroc că erau scunzi.
După cum vezi, e într-o stare foarte proastă.
Probabil că e ultima șansă de a vizita proprietatea.
Când am pășit înăuntru, chiar speram să am...
un sentiment, ceva spiritual...
Caut niște pietre pentru mormântul tatălui meu.
Ceva... de la el de acasă.
Priviți!
Am destule pentru ambele morminte.
E ceva realmente excepțional.
De câte ori mergi la mormântul cuiva, trebuie să lași acolo o piatră,
ca să știe că l-ai vizitat.
Mai știi când ai spus că suntem în prezența istoriei?
Asta e o bucată din istoria trăită de ei.
E realmente incredibil.
Bună, Lali din Krompachy!
Trebuie să plec.
Așteaptă!
Nu-ți știu numele.
Gita.
- Unde te-ai născut? - În Vranov nad Topl'ou, Slovacia.
În orășelul acela, trăiau cam 200 de familii.
LA 290 KM DEPĂRTARE DE AUSCHWITZ
Era o comunitate foarte unită.
200 de familii de evrei sau...
Familii de evrei, da.
Câte persoane erau în familia ta?
Șase copii, mama și tatăl meu.
Voiam să vă arătăm certificatul de naștere al mamei dv.,
pe care l-am găsit la biroul de evidență a populației.
Am emoții.
- Ia-mă încet, te rog! - Sigur.
Altfel, o să fiu copleșit.
N-am mai văzut fotografia asta.
Era... Cât de elegantă era mama!
Și priviți-i zâmbetul.
Nu e urmă de traumă în fotografie.
E o persoană cu adevărat fericită.
Fericită că e în viață.
Ce fotografie frumoasă, nu? Binecuvântată fie mama!
Gary, în acest loc se înregistrează nașterea fiecărui copil din Vranov.
Prima și probabil cea mai importantă...
- Mama. - E mama ta.
Da...
Aceasta este înregistrarea nașterii ei la Vranov,
pe data de 11 martie 1925.
Aici sunt trecute în registru surorile ei.
Rachel, Golda și Franny.
Nu s-au mai întors acasă.
Nu s-au mai întors.
Da, asta e tot.
Ticăloșii...
PĂRINȚII ȘI CELE TREI SURORI ALE GITEI AU FOST TRIMIȘI
ÎNTR-UN LAGĂR DE EXTERMINARE NAZIST DIN LUBLIN, POLONIA.
De ce nu ți-a spus despre surorile ei?
Cum să răspund la asta?
Îți dai seama cât de mult a ținut mama totul în ea,
dacă n-a spus niciodată că a avut trei surori?
Îl iubesc mult pe tata,
dar sensibilitatea e moștenită de la mama.
Și acum înțeleg și mai bine asta.
Pur și simplu, a îngropat totul.
A îngropat totul. Poate de aceea era atât de deprimată.
A ascuns totul atât de adânc, dar gândul ăsta nu-i dădea pace.
Asta ar explica și de ce avea coșmaruri.
DIN CEI 1.700 DE EVREI DEPORTAȚI DIN VRANOV NAD TOPL'OU,
DOAR 120 S-AU ÎNTORS DUPĂ CE RĂZBOIUL A LUAT SFÂRȘIT.
Locul acesta, care era odinioară inima comunității evreiești,
e simbolic pentru ceea ce s-a întâmplat în toată Europa.
O s-o exprim în felul următor.
Aici era o sinagogă...
până când n-a mai fost.
Dincoace era baia rituală, numită mikvah.
Până când n-a mai fost.
Evreii au fost aici, până când nu au mai fost.
Nu mai e decât o placă memorială.
Asta e tot ce a rămas.
Acesta era zidul sinagogii la care mergea mama.
O să iau câteva pietricele din sinagoga mamei mele,
care nu mai există.
Citim fragmente din ceva numit "înregistrarea Shoah a mamei mele".
E un proiect extraordinar,
prin care au fost consemnate absolut toate poveștile
supraviețuitorilor Holocaustului.
Dacă nu vă deranjează, aș vrea să vă citesc ceea ce...
își amintea mama.
"M-am dus la școală."
Apoi, m-au dat afară din școală.
"Ca orice tânăr...
speram că voi putea să învăț."
La 17 ani, încă nu ți-e clar ce vrei să faci în viață.
Știam că trăim vremuri de restriște.
Știau că ceva nu e în regulă, dar nu înțelegeau pe deplin ce anume.
Apoi, i-au pus întrebarea...
Tatăl tău a mai putut să lucreze?
Nu. Ne-au luat brutăria. Atunci au început necazurile.
"Apoi, la câteva săptămâni după ce au închis tot, ne-au luat de acolo."
Pentru ea, viața aceea simplă...
a dispărut peste noapte.
Copilăria fusese distrusă.
Iar familia...
destrămată.
Pierdută.
Totul era...
pur și simplu...
pierdut.
ÎN 1942, SLOVACIA ȘI-A DEPORTAT POPULAȚIA EVREIASCĂ ÎN POLONIA OCUPATĂ DE NAZIȘTI.
A FOST PRIMUL ALIAT AL GERMANIEI CARE A FĂCUT ASTA.
Slovacii au fost mereu antisemiți.
Vorbeai cu toată lumea și știau că ești evreu.
Dar în adâncul sufletului, te urau.
Lumea se întreabă dacă e creștinesc ceea ce se face cu evreii.
E uman? Nu cumva e o nelegiuire?
Vă întreb, e creștinește când națiunea
vrea să se elibereze de veșnicul său dușman, evreii?
Slovaci, alungați paraziții!
PREȘEDINTELE SLOVAC, JOZEF TISO, ERA UN SUSȚINĂTOR CONVINS AL NAZIȘTILOR.
SERED LA 314 KM DEPĂRTARE DE AUSCHWITZ
EXPOZIȚIA PERMANENTĂ DIN CADRUL MUZEULUI HOLOCAUSTULUI
ISTORICUL MADELINE VADKERTY CERCETEAZĂ RELATĂRILE EVREILOR SLOVACI
DIN PERIOADA HOLOCAUSTULUI.
Am o scrisoare a unui băiat de șase ani, care i-a scris lui Jozef Tiso.
Și eu am o fată de șapte ani.
Încerc să-mi imaginez cum ar fi să scrie o asemenea scrisoare...
E realmente copleșitor. E cel mai tânăr autor de scrisori pe care l-am găsit.
Și băiețelul acesta scrie:
"Dle președinte, în fiecare seară mă rog pentru sănătatea dv.
Mama îmi spune că, dacă voi fi cuminte,
Isus o să-mi aducă cel mai frumos cadou din partea dlui președinte,
adică scutirea de la deportare.
SE ESTIMEAZĂ CĂ PREȘEDINTELE TISO A PRIMIT 20.000 DE SOLICITĂRI.
PESTE 95% AU FOST RESPINSE.
Aș vrea să discutăm un pic și despre afișul propagandistic din spatele nostru.
Scrie: "El este. Îl cunoști după stea.
E cel care acaparează totul pentru sine.
E cel care acționează împotriva statului și a aliaților acestuia."
Purtarea stelei galbene a lui David era impusă de Codul Evreiesc.
Presa slovacă susținea
că era cea mai strictă lege rasială din întreaga Europă,
chiar mai strictă decât cea a naziștilor.
Nu puteai merge la evenimente sportive, în parcuri, la restaurante sau la film.
Nici măcar la piață nu puteai merge în același timp cu ceilalți.
Ce fel de ființe erau oamenii ăștia?
Acestea sunt lucrurile de care au avut parte părinții tăi.
Sugerau că evreii erau responsabili pentru toate problemele țării,
ceea ce era imposibil, pentru că reprezentau doar 3,6% din populație.
Da... E realmente halucinant, nu?
N-au venit la mine să-mi ceară să plec. Au pus anunțuri peste tot.
Cel mai mare copil din fiecare familie
trebuia să vină la întâlnirea din seara aceea.
Altfel, îți luau părinții.
Trebuia să mă duc.
Așa că m-am dus.
În martie, împlinisem 17 ani.
În aprilie, ne deportaseră deja.
Autoritățile slovace au venit să vă ia părinții?
Da. Nu numai pe părinții mei, ci pe toți evreii.
Au deportat cât de mulți au putut.
Guvernul slovac a plătit 500 de mărci pentru fiecare evreu deportat.
- Știai asta? - Nu.
Au fost nevoiți să plătească și "transportul".
Mă face să mă simt foarte inconfortabil în această țară,
chiar și în clipa de față.
O țară în care au trăit părinții mei,
frații și surorile lor,
al cărei guvern a fost dispus să plătească pentru deportarea lor.
Aș vrea să subliniez, totuși, că nu toată lumea îi ura pe evrei.
- Da... - Dar exista o presiune socială imensă...
de a nu te asocia cu evreii sau de a-i ajuta în vreun fel.
ÎN 1942, SLOVACIA A DEPORTAT 58.000 DE EVREI LA AUSCHWITZ
ȘI ÎN ALTE LAGĂRE ALE MORȚII.
N-AU SUPRAVIEȚUIT MAI MULT DE 800 DINTRE EI.
Care a fost reacția comunității evreiești la aceste acțiuni?
N-au avut nicio reacție.
Nu puteau face nimic.
Nimeni nu putea face nimic.
Mă simt privilegiat.
Fiecare supraviețuitor a avut nevoie de noroc.
Iar eu sunt o reflectare a acelui noroc.
Stați în rând!
Mișcați-vă!
Unde mergem?
În Polonia.
Înaintați!
Cică te pregătesc să devii mecanic. Repari mașini, motoare...
BRATISLAVA LA 217 KM DEPĂRTARE DE AUSCHWITZ
E ciudat să mă întorc aici.
Ăsta e locul în care am filmat urcarea în vagoane.
A fost o zi atât de ciudată.
Pentru că eu, Jonah, încercam să-mi imaginez
ce a simțit tatăl tău când a urcat în tren.
Dar e aproape imposibil.
Și... acțiune!
Dar tu ce ai simțit când ai urcat în tren?
După ce au închis ușa, s-a așternut o liniște de mormânt.
Era imposibil să nu te afecteze la un nivel destul de profund.
Nimeni nu știa ce avea să se întâmple.
Nimeni nu știa unde mergem.
E doar un om neînsemnat, într-un lagăr atât de mare,
și află ce orori se petrece acolo.
L-am văzut pe tata în ochii tăi.
Și în felul în care o priveai pe Anna.
Privirea aceea încărcată de dragoste.
Ochii tăi...
Sunt albaștri?
Uneori.
E vreo problemă?
Nu.
Mai aveam nevoie de cerneală.
Cât de greu a fost pentru tine
să joci rolul mamei mele
într-o poveste legată de Holocaust?
A fost foarte înfricoșător, să știi.
La început, am fost îngrozită.
Am simțit că e o mare responsabilitate.
Am simțit prezența mamei tale...
din perioada aceea.
Uneori, încă simt acea prezență.
- Serios? - Da.
Ce ai simțit când ai urmărit povestea pe ecran?
O să-ți spun ce m-a impresionat. Ai spus: "Dumnezeu nu ne va ajuta."
Asta deși era o femeie ultraortodoxă,
care considera că Dumnezeu e în toate.
Da.
Exact așa era mama.
Lali...
Unde e Dumnezeu?
Nu ne poate ajuta, dar îl putem ajuta noi pe El.
Îi putem arăta că iubirea există, chiar și în locul ăsta.
Am crescut într-un mediu laic.
Cred că mama renunțase oarecum la religie,
poate pentru că era dezamăgită de Dumnezeu.
Din cauza războiului.
- Acum te simți pregătit să mergi acolo? - Nu.
Chiar mai puțin decât înainte.
Dintr-odată, a devenit ceva… Uite, tremur.
Și nu e din cauza frigului.
E din cauză că mă gândesc la...
Simt că o călătorie la Birkenau va fi resimțită cu totul altfel
decât dacă s-ar fi petrecut înainte,
pentru că acum știu atât de multe.
Dacă sufletele părinților mei nu și-au găsit încă odihna,
poate că asta-i va ajuta pe amândoi.
Aici e? În vagonul ăsta urcăm?
ÎN PRIMĂVARA ANULUI 1942,
FEMEILE EVREICE DIN SLOVACIA AU FOST PRINTRE PRIMELE DEPORTATE ÎN LAGĂRE.
Mama descria astfel sosirea ei...
la Auschwitz.
"Și prin micuța fereastră a vagonului
am văzut oameni care munceau pe câmp, îmbrăcați în haine cu dungi.
Am vorbit între noi despre asta.
Credeam că sunt infractori. Sigur nu asta urma să facem.
Dar când am ajuns,
am avut parte de o surpriză foarte neplăcută.
Ofițerii SS au venit la noi și au început să urle:
«Nu veți scăpa de aici!
O să muriți cu toții!»"
GITA A SOSIT LA AUSCHWITZ ÎN APRILIE 1942.
Stați!
Femeile aici, bărbații dincoace! Mulțumesc. Dați-i drumul!
Vreau să știu acum.
Vreau să știu, pe cât posibil, cum s-au simțit ei atunci.
Vreau să merg pe urmele lor.
Am mai avut patru tentative nereușite.
Nu vreau ca asta să fie a cincea.
De data asta, chiar mă duc.
POLONIA
ORA 6:00 16 SEPTEMBRIE 2024
Mă surprinde ceea ce simt acum.
Vreau să văd ce s-a întâmplat acolo.
Vreau să fiu mai aproape de mama și de tata.
Sunt pregătit.
AUSCHWITZ A FUNCȚIONAT ÎNTRE 1940 ȘI 1945.
A FOST CEL MAI MARE ȘI MAI LETAL DINTRE LAGĂRELE DE EXTERMINARE NAZISTE.
AICI AU FOST UCIȘI UN MILION DE EVREI,
100.000 DE POLONEZI, ROMI, SINTI, SOVIETICI ȘI PERSOANE DE ALTE ETNII.
Nu mă pot opri din tremurat.
- În regulă... - Vino încoace. Te ajut eu. Dă-mi mâna.
Sunt bine.
Bună, Pawel!
- Bună, Gary! Mă bucur să te întâlnesc. - Încântat de cunoștință.
Știu că va fi un moment dificil,
dar îți mulțumesc că ai venit la acest muzeu.
Putem începe, așa că te rog să mă urmezi.
Nu-mi pot opri genunchii din tremurat.
În regulă...
Din 1942, Auschwitz a devenit un lagăr de exterminare.
Chiar în fața noastră, se află emblematica intrare
cu inscripția "Arbeit macht frei", "Munca te face liber".
Ne-au dus la Auschwitz.
M-am uitat în sus.
Am văzut inscripția "Arbeit macht frei" în limba germană.
După ce am intrat, s-a dezlănțuit iadul.
Nu sunt încă pregătit. Îmi pare rău.
Picioarele mele tremură încontinuu.
În regulă...
Nu.
Bine, haide!
Când am coborât din tren și am văzut trupele SS
și câinii și cum erau bătuți oamenii...
ne-am dat seama ce se întâmplă.
Cele mai multe dintre aceste clădiri erau dormitoare pentru prizonieri.
Puteau înghesui peste o mie de persoane într-o clădire ca asta.
- Se știe în care s-ar fi putut afla mama? - Nu.
Nu avem documente referitoare la mama ta.
Înainte de a evacua lagărul,
SS a ordonat prizonierilor să ardă documentele.
Estimarea noastră e că au fost distruse aproximativ 95% din documentele lagărului.
Aici au o colecție de pantofi de copii.
Unii dintre ei erau pentru copii mai mici de un an.
Încerc să-mi imaginez picioarele Avivei.
Șocant, nu-i așa?
AU RĂMAS ÎN URMĂ PANTOFI DE LA PESTE 100.000 DE VICTIME.
3.800 DE GEAMANTANE SUNT EXPUSE LA MUZEU.
Când privim fiecare obiect, să nu uităm că reprezintă o persoană.
Da.
Există întotdeauna o poveste, un nume, un obiect personal.
E ceva familiar. Are scris pe ea numele mic al tatălui meu, Ludwig.
Amploarea acestui...
- Ți-au tatuat un număr? - Da.
32407.
AUSCHWITZ A FOST SINGURUL LAGĂR DE CONCENTRARE
CARE A FOLOSIT TATUAJELE CA METODĂ DE IDENTIFICARE.
Când te gândești la Auschwitz...
- Te gândești la tatuaje. - Tatuajul ocupă un loc principal.
Supraviețuitorii, copiii... Își amintesc tatuajul.
Uneori, fără să înțeleagă de ce, pentru că nu vor să le explici.
În lumea birocratică construită de SS, exista o problemă...
- Cu identificarea. - Da.
Apoi, s-au gândit că ar fi mai eficient dacă numărul ar deveni permanent.
Au avut nevoie de tatuatori, iar tatăl tău a fost unul dintre ei.
La capătul lemnului erau două ace.
Unul mai lung, celălalt ceva mai scurt.
Așa tatuam numerele.
Mama mea...
Îmi amintesc că, într-o zi, a venit acasă cu un bandaj mare pe braț.
Își îndepărtase numărul tatuat,
pentru că nu mai suporta să-l privească.
BLOCUL 11 DIN AUSCHWITZ I ERA PENITENCIARUL LAGĂRULUI,
CUNOSCUT ÎN RÂNDUL PRIZONIERILOR DREPT "ÎNCHISOAREA MORȚII".
Trupele SS te duceau acolo.
Într-o zi, am ajuns și eu în blocul 11.
M-au dus înăuntru.
Acolo, te torturau.
Te băteau.
Nu știm cu exactitate
ce anchetă a dus la încarcerarea lui...
Mai mult ca sigur a fost adus aici.
Primele sunt celulele de stat în picioare,
care reprezentau o pedeapsă extrem de aspră.
Patru persoane stăteau în picioare, într-un spațiu de un metru pătrat,
pentru întreaga noapte.
Fiecare celulă arăta așa.
Era zidită până sus. Oamenii se târau înăuntru.
Și stăteau în picioare toată noaptea.
Iar aerul intra numai pe acolo.
E un orificiu foarte mic, care putea fi acoperit de afară.
Era doar unul dintre tipurile de pedepse extreme aplicate aici.
Celulele aveau destinații diferite. De stat în picioare,
de înfometare,
de moarte prin sufocare.
Aceasta e curtea închisorii, în care aveau loc execuțiile.
Prizonierii erau împușcați în ceafă.
Așa că acest spațiu a fost transformat în site comemorativ, după cum vezi.
Și e mereu arborat acel steag, cu modelul în dungi.
- Uniforma... - Da, e un simbol pentru prizonieri.
Aruncau aici nisip și rumeguș, ca să se scurgă sângele.
Sângele ajungea până la câțiva metri sub pământ.
OPERAȚIONAL TIMP DE TREI ANI,
CREMATORIUL I A FOST PRIMA CAMERĂ DE GAZARE DE LA AUSCHWITZ.
Gazarea și incinerarea aveau loc separat.
Nu-i puteau incinera suficient de repede.
Între camera de gazare și crematoriu era o bandă transportoare.
Și ea funcționa nonstop, 24 de ore pe zi,
aducând trupurile goale ale persoanelor gazate.
ÎN APRILIE 1942, LALI A FOST TRANSFERAT LA AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
TREI LUNI MAI TÂRZIU,
GITA A AJUNS ÎN LAGĂRUL FEMEILOR DIN AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
În iulie, am fost duse la Birkenau.
Acolo a început cu adevărat nenorocirea, uciderile în masă și disparițiile.
GARY SOKOLOV, FIUL LUI LALI ȘI AL GITEI
Am ajuns. Asta e clădirea.
Și șinele de tren.
Mi-a crescut pulsul.
Spațiul acesta pe care-l vezi...
E atât de imens.
...nu acoperă chiar tot, dar reprezintă cea mai mare parte a lagărului Birkenau.
E mai mult de atât?
Sunt câteva porțiuni în pădure care sunt greu de văzut de aici.
Dar putem cuprinde cu vederea acest spațiu de aproximativ 200 de hectare.
Când trupele SS au mutat prizonierii de la Auschwitz-I,
aflat la vreo trei kilometri de aici, la Birkenau,
au construit o adevărată industrie de ucis oameni.
În jur de un milion de evrei au fost uciși la Auschwitz.
La Birkenau, erau șase camere de gazare și patru crematorii.
Tocmai când a ajuns și familia mea, nu?
Sediul central era la Auschwitz.
Fabricile morții erau la Birkenau.
Toată lumea vorbește despre Auschwitz.
Dar lucrurile grave se petreceau la Birkenau.
Acesta e un vagon de marfă clasic.
Majoritatea au fost deportați în asemenea vagoane.
Uneori, sunt numite "vagoane pentru vite", dar vitele aveau aer.
Multe mărturii vorbesc despre lipsa de aer și că erau cam 80 de oameni într-un vagon.
Doamne...
E singura aerisire?
Da. Există una pe partea asta și încă una pe partea cealaltă.
Mulți supraviețuitori spun că găsirea unui loc lângă această fereastră era...
- Salvatoare. - Pentru că puteai respira.
Da.
Iar aici avea loc trierea, atunci când sosea transportul de evrei.
Cei care nu erau evrei nu erau triați.
Estimăm că aproximativ 75% dintre evrei erau uciși imediat.
Nu toată lumea intra în lagăr. Numai cei în putere erau selectați.
Restul erau omorâți imediat, erau gazați.
Dacă aveai un furuncul mic pe mână, treceai în partea stângă.
Majoritatea fetelor din orașul meu au fost luate
pentru o nimica toată.
Oamenii nu știau că nu-i vor mai vedea niciodată.
Apoi, o parte din ei deveneau prizonieri.
Erau duși într-un loc unde cineva le tatua un număr,
apoi intrau în lagăr.
Și aflau imediat că...
ceilalți au fost duși la camerele de gazare.
Prizonierii nu aveau nicio... Nu-i menajau deloc.
Le spuneau adevărul gol-goluț.
Pentru mulți dintre ei, era prea greu de suportat.
În primele zile, oamenii nu puteau accepta realitatea.
Alergau spre gardul de sârmă ghimpată,
prin care circulau 3.000, 4.000 de volți.
Apucau sârma
și mureau pe loc.
Curentul electric îi omora. Și asta se întâmpla în fiecare zi.
Așa erau primele zile în lagărul Birkenau.
E atât de imens.
Când privești de-a lungul acestui rând și vezi rând după rând, la nesfârșit...
Cât efort au depus.
Toată logistica legată de construcție, ucidere, transport...
Nu mai știu ce să zic, Stephen.
Am rămas fără cuvinte. Sunt, pur și simplu...
Da...
CREMATORIUL III AUSCHWITZ II-BIRKENAU
Când tata a spus că le cere iertare
oamenilor a căror viață nu a putut s-o salveze,
se referea în special la camera asta de gazare.
Crematoriul III.
CREMATORIUL III A FOST CONSTRUIT INIȚIAL
PENTRU A UCIDE 2.000 DE OAMENI ÎN ACELAȘI TIMP.
E un loc în care au intrat zeci de mii de oameni.
Știu că voiai să spui o rugăciune aici.
Fie ca împărăția Lui să vină și să aducă izbăvirea
și să grăbească venirea lui Mesia,
în zilele voastre și în timpul vieții familiei lui Israel,
grabnic fie să vină și să spunem amin.
ÎNAINTE DE A FUGI, SOLDAȚII NAZIȘTI AU ÎNCERCAT SĂ DISTRUGĂ
DOVEZILE CRIMELOR DE RĂZBOI COMISE ÎN LAGĂR.
AU FOST GĂSITE 370.000 DE COSTUME BĂRBĂTEȘTI,
837.000 DE ARTICOLE VESTIMENTARE DE DAMĂ
ȘI PESTE ȘAPTE TONE DE PĂR UMAN.
Unde am intrat acum?
Ne aflăm într-unul din sectoarele mai mici.
Se numea Zigeunerlager. Lagărul pentru prizonierii romi și sinti.
Tatăl tău a stat pentru o vreme într-una din barăcile de lemn.
Sunt chiar acolo.
Lali a povestit despre ceva ce pare unicat, anume că a locuit singur.
Da.
Noi credem că el a locuit alături de un grup mai mare din acest sector.
E posibil ca ei să fi avut condiții de viață mai bune.
Poate că ăsta e motivul pentru care se considera izolat și credea...
Dar n-are nicio logică.
Pot să înțeleg că unele amintiri ale sale erau destul de vagi,
de vreme ce avea 89 de ani,
dar e imposibil să nu-ți amintești exact
dacă ai stat sau nu singur în cameră.
Asta e...
Și îmi amintesc foarte clar și acum cum țipa mama la tata,
atunci când el descria camera.
Îi spunea că nu era o cameră dintr-un hotel de lux.
Dar poate că aveau suficient spațiu,
pentru a putea dormi fiecare în patul lui.
Poate că asta e explicația.
Sau poate că avea camera lui.
Tot ce se poate. Dar e posibil să fi stat cu mai mulți.
Sectorul acesta din spate se numea în germană Effektenlager.
Mama ta lucra aici. Și era considerată o muncă întrucâtva privilegiată.
Da, așa e.
Și mai e un lucru unic pentru locul ăsta.
De cealaltă parte a gardului, se vede linia aceea roșie.
Sunt ruinele Camerei de Gazare 4.
Femeile care lucrau aici au fost și ele martore apropiate la crime.
Auzeam țipetele celor care se duceau...
să fie gazați.
Toate prietenele mele au fost luate.
Când privești din perspectivă, e realmente uluitor cât de imens e totul.
LA 27 IANUARIE 1945, AUSCHWITZ A FOST ELIBERAT DE ARMATA ROȘIE.
AU FOST DESCOPERIȚI APROXIMATIV 7.000 DE SUPRAVIEȚUITORI.
700 DINTRE EI AVEAU SUB 18 ANI.
A fost ceva deosebit pentru mine să merg pe urmele părinților mei.
Nu cred că există un alt loc în care să mă simt mai apropiat de ei.
Când mă gândesc la toate rudele mele care n-au supraviețuit,
mă simt onorat că, dintr-un oarecare motiv,
părinții mei au fost îndeajuns de norocoși pentru a rămâne în viață.
Mă întorc la Melbourne.
Acum, pot vorbi cu totul altfel cu copiii mei despre familia lor.
Îmi amintesc că părinții mei spuneau
că au vrut să plece cât mai departe cu putință de Europa.
Iar Australia e cel mai îndepărtat loc în care ai putea merge.
- Bine ați venit! - Mă bucur să vă cunosc. Mulțumim mult.
Ea e Mali, fiica mea cea mică.
Da.
Intrăm?
Da, să mergem!
Pune o melodie frumoasă, să dansez tangou.
Ca un adevărat balerin.
Dansăm foarte mult aici.
E fantastic.
- Vă e foame? - Da.
Bun. Avem destulă mâncare. Haideți, intrați!
- Să intrăm? - Am uitat murăturile.
Cum să uităm așa ceva?
Poți sta lângă mama.
Părinții tăi n-au vorbit niciodată despre Holocaust?
- Doar câteva povești. - Da...
Noi așa am crescut. Tata ne-a povestit tot.
HELEN, FIICA LUI ABRAM
De când eram foarte mici.
Da, m-am străduit să supraviețuiesc, dar tot cred că 99% a fost noroc.
Pentru că, în orice moment al zilei, puteai fi împușcat mortal,
omorât în bătaie sau trimis la camera de gazare.
Ne-a răspuns la absolut toate întrebările pe care i le-am pus.
- Minunat. - Mereu!
Când aveam zece ani, m-am dus la tata și l-am întrebat: "Îi urăști pe germani?"
A spus: "Nu mai folosi cuvântul ăsta.
Știi cum devii dacă te lași cuprins de sentimentul respectiv?"
La fel de rău ca ei.
Nu e doar o lecție despre cum să supraviețuiești,
ci și despre cum s-o faci păstrându-ți umanitatea și demnitatea.
- Acesta e mesajul corect. - E un om extraordinar.
A fost o călătorie incredibilă pentru tine, nu?
Realmente fenomenală.
Și acum le vei spune totul copiilor tăi.
Nu vreau ca ei să aibă parte de aceeași lipsă de informații.
Mi se pare incredibil cum spui poveștile pe care nu le-ai auzit niciodată.
E un lucru atât de important.
Acum, că te-ai întors, cum te simți după ce ai fost prezent fizic acolo?
Ușurat.
Sunt un alt om.
- În ce sens? - Nu mai sunt gol pe dinăuntru.
Poate că nu mă exprim potrivit...
dar e un fel de pace interioară.
- Bine... - Are sens ce spun?
- Da. - Mă simt împăcat...
și împlinit de faptul că acum știu mult mai multe.
Da.
Cum crezi că ai făcut față acestei lacune în anii anteriori?
Știam că există, dar am ignorat-o.
Există un mod de a gestiona trauma dincolo de starea de spirit,
printr-o manifestare fizică.
Ai remarcat lucrul ăsta și spui că e un fel de pace interioară.
Mulți oameni ar spune că e un paradox.
Te duci la Auschwitz și te întorci împăcat sufletește.
Cum ai...
Nu știu să-ți răspund. Știu doar cum mă simt.
- E ceva real. - Am remarcat asta.
E ceva foarte real.
Da. O să am o relație extrem de diferită cu copiii mei,
din postura de părinte și de prieten.
Cred că o să mă plac mai mult și pe mine, datorită acestui fapt.
Chiar te rog s-o faci.
E o adevărată onoare să mă aflu în prezența ta.
Mulțumesc. E un sentiment foarte plăcut.
- Îmi pare rău. - N-ai pentru ce.
- E o eliberare. - Da.
Nu e un lucru negativ.
ASTĂZI, GARY ÎȘI DUCE FIICELE LA MORMINTELE BUNICILOR,
PENTRU PRIMA DATĂ ÎN VIAȚA LOR.
- Sunt ordonate alfabetic? - Nu.
Depinde unde ai cumpărat locurile de veci.
Am ajuns. Aici sunt mama și tata.
Priviți...
Mi-e foarte dor de voi.
E prima dată când aduc nepoatele să vă vadă.
Vi le prezint pe Mali și Aviva.
Am adus pietre din orașele voastre natale.
Să punem câte o piatră, ca să știe că am fost aici.
Privește, tată! E din fața ușii casei tale!
Acum ai aici o părticică din casa ta.
Aș vrea să-i fi cunoscut.
Cred că tata ar fi fost încântat de voi două.
Iar mama v-ar fi luat la bucătărie, să vă învețe cântece cât timp gătea.
Ar fi fost în al nouălea cer.
- Cum te simți, scumpo? Ești bine? - Da.
Cum ai găsit-o pe Gita, după ce ai fost eliberat?
Nu puteam merge cu trenul.
Calea ferată fusese dinamitată.
Trenul nu mai putea trece pe poduri.
Așa că am cumpărat un cal.
Îți dai seama?
Am luat calul
și am mers cu el sute de kilometri...
în căutarea ei.
Într-o bună zi, a trecut pe lângă mine un cal și o șaretă.
M-am uitat în spate și era soțul meu.
Lali!
M-a căutat și m-a găsit.
Și suntem fericiți împreună.
- Știți cine e aici? - E...
E tatăl tău.
- Și aici? - Mama ta.
- Și ăsta? - Tu.
E o fotografie de la nunta lor de aur.
Le-am organizat o petrecere pe cinste.
Tatăl tău e un bărbat chipeș, nu?
- Nu, el arată mai bine. - Serios?
Mulțumesc.
E în regulă, tot te iubesc.
Priviți!
Părinții mei s-au găsit.
S-au căsătorit în Krompachy.
Din fotografiile astea se vede cât de îndrăgostiți erau.
Aceasta e o fotografie din Munții Tatra.
Părinții mei au fost acolo în luna de miere.
Uitați-vă la ei!
Sunt după război, le-a crescut părul...
Sunt atât de fericiți și de îndrăgostiți!
Iar eu sunt rezultatul uneia dintre cele mai uimitoare povești de dragoste,
înfiripată în cel mai îngrozitor loc din istoria lumii.
Însuși faptul că mă aflu aici e un noroc extraordinar.
E incredibil!
Îmi place!
Am două fete frumoase.
Ele vor putea duce povestea mai departe
și asta mă bucură nespus.
- Mă duc să alerg! - Așa, fă puțină mișcare!
PENTRU LALI ȘI GITA SOKOLOV ȘI TOȚI SUPRAVIEȚUITORII HOLOCAUSTULUI.
ÎN MEMORIA CELOR 1,1 MILIOANE DE PERSOANE CARE AU FOST UCISE LA AUSCHWITZ
ÎN PERIOADA 1940-1945.
Subtitrarea: Cristian Pavel