Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AUŠVIC-BIRKENAU MEMORIJALNI CENTAR I MUZEJ
Plašim se Aušvica.
U redu.
Ne.
Još nisam spreman da uđem. Izvini.
Zašto nemam hrabrosti za to?
GERI JE JEDINI SIN LALIJA SOKOLOVA, "TETOVAŽERA IZ AUŠVICA".
Živiš u vrlo jedinstvenom svetu,
jer svet zna za tvoju majku i tvog oca.
Gospodine Sokolov...
Zovi me Lali.
Tražite nekoga ko bi napisao vašu životnu priču?
Moji roditelji, deluje mi da su sve to spakovali u jednu kutiju.
Njegova priča je bila skrivena decenijama,
sve dok je nije otkrio autorki Heder Moris.
To je holokaust od priče.
To nije priča o holokaustu.
Još uvek postoje neodgovorena pitanja.
Zašto je moj tata bio tako tvrd čovek?
Zašto je moja mama bila tako depresivna?
Ljudi koji su pročitali knjigu su znali više nego ja odrastajući.
Pomisao da moram da prođem kroz te kapije me zastrašuje.
Pokušao sam četiri puta i nisam mogao ni da prođem kroz njih,
zbog čega sam se osetio kao kukavica.
Ovo je istorija mojih roditelja.
Moj otac bi bio tako ponosan na to.
Neverovatno je.
Osetila sam prisustvo tvoje mame.
Ona mi je dozvolila da ispričam ovu priču.
On je samo jedan čovek, tako mali, u tom ogromnom kampu,
koji tek saznaje kakav užas tu postoji.
To je ono što me muči,
postoji ta neka praznina
oko njihovog iskustva koje ja još uvek ne razumem.
Moram da uradim to sada.
AUSTRALIJA
Nasmej se za kameru.
Lepa ptičice.
Lepa je kad mi se ne suprotstavlja.
Eto ga.
MELBURN 9,670 milja od Aušvica
Dakle, moje ime je Geri Sokolov.
Ja sam jedino dete Lalija i Gite Sokolov.
Moji roditelji su bili srećni ljudi.
Uspeli su skoro potpuno da izbrišu celo to iskustvo,
uvek su gledali samo ka napred.
Mislim, vidi kako je lepa moja mama?
A moj tata. Uvek je imao taj osmeh.
Kako su bili ponosni što su imali dete.
Znaš, 16 godina su pokušavali,
da bi konačno dobili sina.
Taj sjaj u njima se jednostavno vidi.
GITA SOKOLOV JE PREMINULA 2003. GODINE.
LALI JE PREMINUO TRI GODINE KASNIJE.
Imam 63 godine.
Vreme je.
Vreme je da upoznam svoje roditelje.
TETOVAŽER IZ AUŠVICA
Oni zaslužuju da ja shvatim kroz šta su prošli.
Sada želim da prohodam njihovim stopama.
Znaš, da pokušam da razumem šta im je prolazilo kroz glavu,
jer je uticaj koji je to imalo na njih bio doživotni.
Kada ste stigli u Australiju?
Godine 1949. u septembru.
Hoćete da vidite sliku?
Ovo fotografija je uslikana prvog dana kada smo stigli u Australiju.
To je Sidnej.
Da li ste imali decu?
Imam jednog sina. Hvala Bogu.
On je veliki i dobar dečak.
Zapravo, veliki je stalno, ali dobar je povremeno.
Kako se zove? - Geri, i mnogo ga volimo.
Treba li ti pomoć?
Možeš li da izvadiš majonez? - Da.
I so.
Da. - Šta je to?
To što sam otac mi je zaista, zaista važno.
Mislim, ako bih se za išta kajao,
to bi bilo da su moji roditelji preživeli
a nije bilo daljeg kontinuiteta.
Zdravo. Srećan Sabat. - Srećan Sabat.
Zdravo, mama. - Mali, izgledaš prelepo!
Kako si? Sraćan Sabat.
Cenim svaki srećan ili tužan trenutak s njima,
jer sam ja tata. I to je neverovatno.
Srećan Sabat, svima! - Srećan Sabat!
L'chaim. - L'chaim.
Navalite na jelo.
Dobro, ko je ukrao sos?
Ja.
NAKON GITINE SMRTI, LALI JE ISPRIČAO SVOJU PRIČU AUTORKI HEDER MORIS.
Da li ste spremni? - Da.
Kada sam se srela taj prvi put s njim, pitao me je:
"Jesi li znala da sam ja bio tetovažer u Aušvicu?"
HEDER MORIS Autorka
Provodila sam vreme sa čovekom koji je preživeo
najstrašnije epizode naše novije istorije.
Ne samo da je on ostao živ, on je preživeo. Bio je borac.
Uvek bi radio ovako nešto sa svojom rukom, zbog brojeva.
HARVI KAJTEL 'Lali', Tetovažer iz Aušvica
Ponekad bih se vratio kući s posla
i zatekao bih ga kako stoji i gleda u taj prozor.
Nekad ne bi čuo ni da sam došao.
A kada bih mu se obratio sa, "zdravo, tata"
on ne bi reagovao narednih minut do dva.
Tu sam.
Ti to znaš.
Tvoj tata mi je mnogo puta rekao
da je stalno bio okružen duhovima.
Oni su bili deo njegovog života od dana kada je otišao.
Tačno sam mogla da primetim trenutak kada me napusti
i znala sam da se tada vratio u godinu 1942.
Imao sam 11 ili 12 godina, kada se pojavio jedan dokumentarni film.
Svet u ratu.
Roditelji su mi rekli da moram da ga odgledam.
SVET U RATU
Morao sam da sedim i gledam to, sam.
Ono kroz šta smo prošli biće teško razumeti,
čak i za naše savremenike.
A mnogo je teže za generacije
koje nemaju lično iskustvo iz tih dana.
Gledao sam kako buldožeri
prave gomile od mrtvih tela...
Ljudi su samo ležali tamo...
Sama koža i kost.
To me je dugo pratilo jer je to bilo moje prvo izlaganje tako nečemu.
Čak i nakon toga...
pojesti nešto, otići u krevet.
Da li bi rekao da si na neki način traumatizovan njihovom traumom?
To je zaista zanimljivo pitanje.
Moji roditelji su na neki način
odložili sve to u jednu kutiju.
Kao da su rekli, "to je mesto gde smo mi bili.
Ali sada smo ovde. U Australiji smo."
Zašto ste došli u Australiju?
Zašto u Australiju? Hteli smo da odemo što dalje od "izma".
Nacizam, komunizam, nisam htela da čujem ništa više o tome.
Zato smo otišli daleko.
AUSTRALIJA POŠTENA ZEMLJA
Australija je otvorila svoja vrata Evropi nakon Drugog svetskog rata.
Milioni migranata doneli su novi ukus i novi izgled.
Učili su engleski, pronalazili su poslove, podizali porodice,
ali su se povrh svega, kajali su se.
Da, mlada Australija je žarko svetlo,
i poštena zemlja,
u našem promenljivom svetu.
PREKO 35,000 EVROPSKIH JEVREJA
IZGRADILO JE NOVE ŽIVOTE U AUSTRALIJI TOKOM 1940-ih.
MELBURN JE JEDAN OD GRADOVA SA NAJVEĆIM BROJEM PREŽIVELIH JEVREJA
ODMAH NAKON IZRAELA.
Nikada nisam sreo nekoga ko je preživeo holokaust, a bio je voljan
da razgovara o svojim iskustvima.
Sada smo na putu da posetimo gospodina Abrama Goldberga.
On je jedan od osnivača Muzeja holokausta, ovde u Melburnu.
Zapravo mu je rođendan za 10 dana.
Puni 100 godina.
29. AVGUST 1944. GODINE.
ABRAM GOLDBERG I NJEGOVA MAJKA SU DEPORTOVANI IZ LODŽA, U POLJSKOJ
U AUŠVIC II-BIRKENAU.
ABRAM JE IMAO 19 GODINA KADA JE STIGAO U LOGOR.
Kada su otvorili vrata,
sećate li se šta je bila vaša prva misao?
Pomislio sam: "Šta sad da radim? Kako ću spasiti moju mamu?"
Da. Dobro.
A kad je moja majka morala da siđe
sa visokog teretnog voza za stoku.
Nismo znali šta je gorelo u tim vatrama.
Jasno. - Niko ništa nije znao.
Samo vam je jasno da je to pakao.
A napolju, način na koji su se odnosili prema ljudima,
kada je to videla, shvatila je da neće preživeti.
Ne.
Zato se okrenula prema meni i rekla:
"Abrame, uradi sve što je ljudski moguće da preživiš."
Znao sam da ću posvetiti svoj život tome.
To je ono što radim.
Uradili ste sjajan posao. - Neću da svet zaboravi šta se desilo.
Čast mi je što mogu da razgovaram s vama,
jer ceo moj život niko nije razgovarao sa mnom. Nisu hteli.
Ja sam se pobrinuo da moja deca znaju.
SETI SE
Mladi Jevreji u Australiji često su odgajani u senci
direktnog iskustva njihovih roditelja.
ISTRAŽIVANJE POKAZUJE DA SE TRAUMA HOLOKAUSTA
PRENOSI I NA NAREDNE GENERACIJE.
Moje ime je Džordž Halaz,
i poslednjih 25 godina,
istražujem međugeneracione traume
na osnovu iskustava moje majke, Alis,
koja je preživela holokaust.
Ti si druga generacija kao i ja.
Jesi li bio znatiželjan o njihovim pričama?
Mislim da sam ja u nekom trenutku prestao da pitam,
jer moji roditelji nikada nisu odgovarali.
Dakle, to mi govori o želji da to nešto ostane tajna.
Da.
Da li misliš da je bilo nekog osećaja otupelosti
kod tvojih roditelja?
Definitivno ne kod mame. Ali vrlo moguće sa tatom.
Samo zato što nikada nisam video emocije kod njega.
Dobro.
Mora da mu se nešto dogodilo u logorima
što je uticalo na to otupljenje
i što je učinilo da on postane osoba koja gledala samo napred.
Da. - Nikad se nije osvrtao.
Slušajte, svedočio sam raznim stvarima.
Ubistvima.
Mučenju. Premlaćivanju.
Neverovatno, dečaci su ubijali dečake, zatvorenici zatvorenike.
Ono što ja čujem,
tvoj otac, uprkos iskustvima iz Aušvic-Birkenaua,
nastavio je svoj život bez obzira na to.
Ako ste preživeli kada svi oko vas umiru,
morate pomisliti: "U redu, preživeo sam danas."
To je instinkt preživljavanja.
Da, to ima smisla.
Da.
Trauma holokausta su doživljena iskustva koja su bila preplavljujuća
toliko da su uticala na promenu duše i tela.
Taj mod preživljavanja prepoznaje se kao "traumatično iskustvo".
Zašto je moj otac bio tako tvrd čovek?
Zašto je moja mama bila tako depresivna?
Kako su se oni osećali svaki dan kada bi se probudili.
Razmišljanje, "Da li ću biti živ za deset minuta,
ili će neko proći pored mene i ubiti me?"
Želim to da razumem i osetim.
Mislim da bih voleo da se vratim tamo.
MELANI LINSKI 'Heder', Tetovažer iz Aušvica
Da, u Birkenau, u logor.
Mislila sam da se nikada nećete vratiti u Evropu.
Jedno od mojih najvećih kajanja u vezi sa mojim ocem...
je to što nisam uskočio u avion i odveo ga.
Bojim se Aušvica.
Znate, čujete priče, čitate knjigu, pogledate seriju,
ali stajati tamo gde su oni stajali...
Da, ne znam. Izbegavao sam to da uradim.
Sada imam 63 godine.
Budim se noću u znoju.
Zašto nemam hrabrosti da to uradim? Ovo je istorija mojih roditelja.
Moram to da uradim sada.
Ključevi, telefon, novčanik, pasoš.
Spreman sam.
Vidi ti to. Stvarno je. Ovo se zapravo dešava.
PRE NEGO ŠTO ODE U AUŠVIC, GERI
ŽELI DA VIDI GDE SU NJEGOVI OTAC I MAJKA ODRASLI.
SLOVAČKA
Gde ste rođeni u Čehoslovačkoj?
U malom gradu po imenu Krompahi.
To je Slovačka.
KROMPAHI
140 MILJA OD AUŠVICA
Ovaj pogled je neverovatan.
Pogled na brda i doline.
Zamislite da se svako jutro budite za to.
Jako miran način za odrastanje.
Kako je to tada izgledalo?
Dakle, ne znam apsolutno ništa o Krompahiju.
Sve što znam je
da je tata živeo u Krompahiju sa roditeljima.
Mislim, kakav šok.
Rat se približavao.
Godine 1942. Nemci došli u Slovačku. - Da.
Da li ste imali neke naznake pre toga, da su se približavali?
Ne...
Hoću da vam kažem da...
Ja nisam verovao u to
Nisam verovao,
jer smo živeli u drugačijem okruženju, zar ne?
Mislim da Geri nema pojma
šta će ovde videti, osetiti i naučiti tokom narednih nekoliko dana.
Sada to prvi put saznaje kao čovek u ranim šezdesetim godinama.
Pretpostavljam da će ovo biti veoma emotivno.
Biću tu za njega.
GODINE 2020. HEDER JE ZATRAŽILA MEMORIJAL O HOLOKAUSTU
SA POSEBNOM POSVETOM LALIJU.
Heder.
Nemamo važnijeg mesta u Krompahiju
od mesta gde trenutno stojimo.
MEMORIJAL HOLOKAUSTA SOKOLOV
Ovo je moj poklon tvom ocu i mami, tebi i tvojim devojkama.
I mojoj deci. - Da. Evo ga.
Lenka, molim te dođi i pridruži nam se. - Zdravo.
Zadovoljstvo je upoznati vas. - Takođe.
Lenka, možeš li prevesti? - Da.
Biće mi čast. "Ovo je u znak sećanja na g. Ludviga Ajzenberga
LENKA PUSTAI Istraživač i prevodilac
..Sokolova, koji je ovde živeo.
Ovaj spomen je posvećen
svim ljudima lišenim slobode,
dostojanstva, doma,
i svojg imena.
U znak sećanja na sve žrtve holokausta.
Moj tata bi bio tako ponosan na to. - Da.
Neverovatno je.
Veoma smo ponosni što imamo ovaj spomen ovde.
Ova slika,
usađena mi je u mozak.
Ceo moj život moji roditelji su se držali za ruke.
Bili su jako zaljubljeni.
Išli ste u školu u Krompahiju? - Da.
Da, jesam.
Osam godina sam išao u normalnu školu,
kao i svako drugo dete.
Zdravo. - Zdravo. Geri?
Tako je, ja sam Geri, da. - Ana.
Drago mi je, Ana.
Dobar dan. - Dobar dan.
Smem li da sednem na stolicu?
Mislim da to nisu originalne stolice. - Nije važno.
Prostorija jeste. - Sedi.
U zadnji red.
Da, tata nikad ne bi bio seo u prvi red.
Da.
Pričao mi je jednom o školi
kako je sedeo i gledao kroz prozor i sanjario.
Vidi ovo, tata.
Verovatno sedim u tvojoj stolici, gledam kroz prozor
u tvom rodnom gradu. Kako je ovo lepo!
Dakle, kada je izašla knjiga o Tetovažeru iz Aušvica,
shvatila sam da je Lali rođen 1916.
A moj otac je takođe rođen 1916. godine.
Nadamo se da ćeš prepoznati svog oca, Lalija.
On je jedan od ove dvojice.
I to verovatno ovaj. Da, definitivno.
Tu je, izgleda baš pametno.
Geri, molim te, uzmi ovo kao sećanje na svog oca.
Stvarno?
I zadrži to kao uspomenu.
To ćeš uzeti kao uspomenu.
Hvala vam puno.
Nikada nisam video fotografiju svog oca pre rata.
Nikad.
Hvala vam.
Hvala vam puno. - Moje je zadovoljstvo.
Danas je bio neverovatan dan.
Pronašla sam nešto što verujem da biste voleli da vidite.
Mogu da vam potvrdim da smo pronašli kuću
gde je vaš otac živeo 1930. godine.
MIROSLAV DUTKO Istoričar
Ovo je moj prijatelj, Miro. - Zdravo, drago mi je. - Takođe.
Lepo je što ste ovo pronašli.
Hvala. - Bravo.
Ove kuće se ne mogu popraviti i zapravo se moraju srušiti.
Ovaj deo zgrade bio je za životinjame.
Štale. - Da.
Bilo je verovatno zečeva,
možda kokoški.
Bilo je i konja.
Imali smo konje,
tako su ljudi nosili stvari ili
prenosili prtljag od stanice na mesta gde su morali da idu.
Da li ste pomagali u porodičnom poslu?
KROMPAHI
Ne, ne mnogo.
Konačno, približavamo se kući vašeg dede,
gde je živeo vaš otac.
Dakle, ovo su stepenice koje vode u kuću,
koje su sigurno moji članovi porodice prelazili.
Srećom, bili su niski.
Da, kao što vidite, u veoma je lošoj situaciji,
tako da je ovo verovatno poslednji put da će ova kuća biti baš ovakva.
Stvarno sam se nadao,
da kad uđem da ću dobiti neki osećaj,
nešto duhovno.
Tražim neko kamenje da stavim na grob mog oca
iz njegovog dvorišta.
Pogledaj ovo.
Imam dovoljno za oba groba.
Ovo je jako dobro.
Svaki put kad i posetite nečiji grob,
trebalo bi da ostavite kamen,
tako ih obaveštavate da ste došli u posetu.
Sećaš se da smo pričali o živoj istoriji?
Ovo je istorija gde su živeli.
To je jednostavno neverovatno.
Zdravo, Lali iz Krompahija.
Moram da idem.
Čekaj! Čekaj!
Ne znam tvoje ime.
Gita.
Gde ste rođeni? - Vranov na Toploj, Slovačka.
Oko 200 porodica je bilo u tom malom gradu.
180 MILJA OD AUŠVICA
Bio je to veoma mali grad.
Da li je bilo 200 jevrejskih porodica, ili...?
Jevrejskih, da.
Koliko članova je imala vaša uža porodica?
Šestoro dece, moj pokojni otac i majka.
Želeli smo da vam pokažemo zapise o rođenju vaše mame,
koje smo pronašli u ovoj matičnoj kancelariji.
Tresem se.
Samo polako, molim vas. - Tako je, da.
U suprotnom će me sve preplaviti.
Nikad nisam video ovu fotografiju. To...
Moja mama je bila moderna.
Vidi. Pogledaj osmeh.
Nema traume na ovoj fotografiji.
Ovo je zaista srećna osoba.
Srećna što je živa.
Sjajna fotografija? Blagoslovena bila moja mama.
Geri, ovo je mesto
gde registrujemo rođenje svakog deteta u Vranovu.
Prvo i verovatno veoma posebno.
Mama. - To je vaša mama.
Da.
Dakle, ovo je zapis da je rođena u Vranovu
11. marta 1925.
Ovde možete videti zapis sestara vaše majke.
Tu su Rahel, Golda i Frani.
Nisu došle kući.
Da. U redu.
Gadovi.
GITINI RODITELJI I TRI SESTRE POSLATI SU I UBIJENI
U NACISTIČKOM LOGORU U LUBLINU, U POLJSKOJ.
Zašto ti majka nije pričala o svojim sestre?
Kako da odgovorim na to?
Koliko je moja mama morala biti zatvorena,
da uopšte ne spomene da je imala tri sestre?
Jako volim svog oca mnogo,
ali moje srce potiče od moje majke.
A ovo mi daje samo malo više značenja.
Zakopala je sve to. Duboko.
Možda je zato bila tako depresivna, jer je sve to zakopala duboko.
Ali joj je to i dalje bilo u malom mozgu..
To bi objasnilo noćne more.
OD 1,700 JEVREJA DEPORTOVANIH IZ VRANOVA
SAMO 120 VRATILO SE NA KRAJU RATA.
Mi sada stojimo
na mestu koje je bilo srce jevrejske zajednice.
To je simbol onoga što se desilo širom Evrope.
Objasniću to ovako.
Ovde je bila sinagoga...
dok je prosto nije bilo.
Ovde je bilo duhovno kupatilo
zvalo se Mikva, dok nije nestalo.
Jevrejski narod je bio tu, sve dok nije nestao.
Ono što je ostalo je ploča.
To je to. To je sve što je ostalo.
Ovo je bio zid sinagoge. Moja majka ju je posećivala.
Kamen od sinagoge moje majke,
koje više nema.
Čitamo odlomke iz nečega što se zove "Šoa", mamino je.
Ovo je fenomenalan projekat
da se snimi svaka pojedinačna
živa priča o preživelima holokausta.
Ako vam ne smeta, želim da vam pročitam čega...
čega se moja majka sećala.
"Išla sam u školu."
"Onda su me izbacili iz škole.
"Kao i svaka mlada osoba...
nadala sam se da ću učiti."
"Sa 17 godina još uvek nemate jasan um šta želite da radite.
Znali smo da vremena nisu bila baš zdrava."
"..znala sam da nešto ide naopako." Nisu znali šta tačno.
A onda su joj postavili pitanje.
Da li je vaš otac mogao da nastavi da radi u ovom trenutku?
"Ne. Oduzeli su mu pekaru. Tada su počele nevolje."
"Nakon što su zatvorili sve, nekoliko nedelja kasnije, odveli su nas."
A za nju, taj jednostavan život,
preko noći je nestao.
Detinjstvo, nestalo je.
Porodica...
bila je rastrgnuta.
Nestala.
Sve je...
jednostavno...
nestalo.
SLOVAČKA JE 1942. DEPORTOVALA SVOJE JEVREJSKO STANOVNIŠTVO
U POLJSKU OKUPIRANU NACISTIMA.
ONI SU BILI PRVI NEMAČKI SAVEZNIK KOJI JE TO URADIO.
Slovaci su uvek bili antisemiti.
Kad si pričao s nekim, oni su znali da ste Jevrejin.
Ali su vas možda izunutra mrzeli.
PREDSEDNIK TISO 17. AVGUSTA 1942
Ljudi pitaju da li je hrišćansko ono što se radi Jevrejima.
Da li je to ljudski? Zar to nije pljačka?
Pitam se, da li je hrišćansko kada narod želi da se oslobodi
svog večnog neprijatelja, Jevreja?
Slovačko, odbaci parazite.
SLOVAČKI PREDSEDNIK, JOZEF TISO BIO JE VERNI NACISTIČKI SARADNIK.
195 MILJA OD AUŠVICA
TRAJNA IZLOŽBA MUZEJ HOLOKAUSTA
ISTORIČARKA MADELIN VADKERTI ISTRAŽUJE PRIČE
SLOVAČKIH JEVREJA TOKOM HOLOKAUSTA.
Imam jedno pismo. Ovo pismo je od šestogodišnjeg dečaka
koji je pisao Jozefu Tisu.
Znaš, moja ćerka ima sedam godina, tako da pokušavam
da zamislim da ona piše ovo pismo i radi ovo...
Da. Prosto je neverovatno.
On je najmlađi pisac pisma koga sam do sada pronašla.
Ovaj mali dečak piše,
"Poštovani gospodine predsedniče, svake noći se molim za vaše zdravlje.
Mama mi uvek govori da ako budem dobar dečko,
Isus će mi donijeti najlepši dar
od gospodina predsednika, što je izuzeće.
PROCENJUJE SE DA JE PREDSEDNIKU TISU PODNETO 20,000 ŽALBI ZA DEPORTACIJU.
PREKO 95% JE ODBAČENO.
Htela sam da pričam s vama o ovom deliću propagande
koja je iza nas.
Kaže: "To je on. Poznajete ga po zvezdi.
On je taj koji sve grabi za sebe.
On je taj koji deluje protiv države i njenih prijatelja."
Nošenje žute Davidove zvezde naloženo je jevrejskim zakonikom.
Slovačka štampa je to označila
kao najstroži rasni zakon u celoj Evropi,
Stroži čak i od nacista.
Niste mogli da idete na sportske događaje, u parkove,
restorane, na filmove.
Niste mogli da odete ni u prodavnicu u isto vreme kad i svi ostali.
Kakvi ljudi, kakva su to ljudska bića?
To su stvari koje bi vaši roditelji videli.
Smatrali su da su Jevreji odgovorni
za sve probleme ove zemlje, što je nemoguće,
jer su u to vreme bili samo 3,6% stanovništva.
Da, znam. Zapanjujuće je, zar ne? Da.
Kada su mi tražili da odem, nisu došli kući.
Samo su postavili obaveštenja.
Najstarija deca iz svake porodice
moraju doći na to mesto te večeri.
U suprotnom, oni će uzeti roditelje.
Na meni je bilo da odem.
Tako da sam otišla.
Imala sam 17 godina u martu,
a u aprilu su nas već deportovali.
Slovačka vlada je došla po vaše roditelje?
Da. Ne samo po moje roditelje.
Za sve Jevreje.
Zato što su uzeli sve koje su mogli.
Slovačka vlada je platila 500 maraka za svakog deportovanog Jevreja.
Da li ste to znali? - Ne.
I morali su da plate za "prevoz".
To čini da mi bude veoma neprijatno što sam u ovoj zemlji,
ovde, upravo sada.
Zemlja u kojoj su živeli moji roditelji,
njihova braća i sestre.
Znajući da je vlada rado platila da budu deportovani.
Samo bih ukazala na to da
nisu svi mrzeli Jevreje. - Tačno.
Ali postojao je ogroman društveni pritisak da se...
ne druže sa Jevrejima i da im se ne pomogne na bilo koji način.
SLOVAČKA JE 1942. DEPORTOVALA 58,000 JEVREJA U AUŠVIC
I DRUGE LOGORE SMRTI. NIJE PREŽIVELO VIŠE OD 800.
Kakav je bio odgovor jevrejske zajednice na ove akcije?
Nisu imali nikakav odgovor. Nisu mogli ništa da urade.
Niko nije mogao ništa da uradi.
Osećam se privilegovano.
Svakom preživelom je trebalo malo sreće u životu,
a ja sam odraz te sreće.
Držite se reda!
Hajde, nastavi napred!
Kuda idemo?
U Poljsku.
Nastavite napred!
Čujem da će obučavati za mehaničare, da popravljamo auta, motore.
BRATISLAVA 135 MILJA OD AUŠVICA
Zanimljivo je biti ovde.
Ovde smo snimali kako su ulazili u vagone.
Bio je to čudan dan snimanja. Samo ja, kao Džona,
DŽONA HAUER-KING 'Lali', Tetovažer iz Aušvica
pokušavao sam da zamislim kroz šta je vaš otac prošao
ulazeći u vagon, gotovo je nezamislivo.
I akcija!
Ali šta si ti doživeo kada si ušao u vagon?
Zatvorili su vrata i svi su samo utihnuli.
Bilo je nemoguće da to ne ostavi utisak na nas na nekom dubljem nivou.
Niko nije znao šta će se dogoditi.
Niko nije znao kuda idemo.
On je samo jedan čovek,
i tako je mali na toj ogromnoj skali celog tog logora.
Ali počinje da uči o užasu koji se dešava.
Vidim svog oca u tvojim očima.
Video sam svog oca u na načinu na koji si gledao Anu.
To je bio pogled ljubavi.
Tvoje oči...
Da li su plave?
Ponekad.
Ima li problema?
Ne.
Samo uzimam još mastila.
ANA PRUHNJAK 'Gita', Tetovažer iz Aušvica
Koliko ti je bilo teško
da igraš ulogu moje majke
u okruženju holokausta?
Znate, bilo je veoma zastrašujuće.
U početku sam bila prestravljena.
Osetila sam jednu veliku odgovornost.
Osetila sam prisustvo
vaše majke od tada.
Mislim, još uvek osećam to prisustvo, ponekad.
Ozbiljno? - Da.
Kako je to bilo za vas, da gledate priču na ekranu?
Dakle, reći ću ti šta mi je ostavilo najveći utisak.
Rekla si: "Bog nam neće pomoći."
A ovo je ultra, ultra-ortodoksna žena,
koja misli da se sve dešava zbog Boga.
Da.
To je bila moja mama.
Lali...
Gde je Bog?
Bog nam neće pomoći, Lali, ali mi možemo pomoći Bogu.
Možemo mu pokazati da ljubav i dalje postoji, čak i ovde.
Odgajan sam kao duhovnik.
Mislim da je moja mama mnogo toga pustila.
Možda zbog razočaranja u Boga.
Zbog rata.
Kako se osećate povodom odlaska tamo?
Da li se sada osećate spremno? - Ne.
Još više nije spreman.
Odjednom, to je postalo... Gledaj, tresem se.
Samo me pogledaj. I to nije hladnoća.
To je razmišljanje o... - Da, da.
Ulazak u Birkenau mi sada daje drugačiji osećaj stvarnosti
nego ikada ranije,
jer sada znam mnogo toga.
Ako iz bilo kog razloga duše mojih roditelja ne odmaraju,
možda će ovo pomoći oboma.
To je to? Ovde ulazimo?
U PROLEĆE 1942.
SLOVAČKE JEVREJKE BILE SU MEÐU PRVIMA KOJE SU DEPORTIRANE U LOGORE SMRTI.
Mama opisuje svoj dolazak...
u Aušvic.
"Kroz mali prozor u vagonu,
mogli smo videti ljude u prugastoj odeći kako rade na poljima.
Pričali smo o tome između sebe.
Govorili smo da mora da su u pitanju neki kriminalci.
Mislili smo da to nije za nas.
Ali kada smo stigli,
dočekalo nas je veoma, veoma loše iznenađenje.
Ušli su vojnici SS-a i počeli su da vrište,
'Nećeš se izvući odavde,
već ćeš umreti. '"
GITA JE STIGLA U AUŠVIC U APRILU 1942.
Stanite!
Žene ovamo, muškarci ovde. Hvala vam. Idemo dalje.
Želim da znam sada.
Želim da znam kako im je bilo, želim da
hodam njihovim stopama.
Četiri puta sam to pokušavao.
Ne želim da ne uspem još jednom.
Ovog puta ću uspeti.
POLJSKA
Šest ujutru, 16. septembar 2024.
Zapravo sam iznenađen kako se osećam.
Želim da vidim šta se tamo dogodilo.
Želim da budem blizu moje mame i mog oca tamo.
Spreman sam.
AUŠVIC JE RADIO IZMEÐU 1940. I 1945. GODINE.
BIO JE TO NAJVEĆI I NAJSMRTONOSNIJI NACISTIČKI LOGOR.
OVDE JE UBIJENO OKO MILION JEVREJA,
100,000 POLJAKA, ROMA, SINTIJA, SOVJETA I DRUGIH GRUPA.
Ne mogu da prestanem da se tresem.
U redu. - Dođi ovde.
Daj mi ruku.
Dobro sam, dobro sam.
Pavel, zdravo. - Zdravo, Geri.
Geri. Drago mi je. - Zadovoljstvo je upoznati vas ovde.
PAVEL SAVICKI Edukator
Znam da će ovo biti veoma izazovno, ali
hvala vam puno što ste došli.
Možemo početi, pa molim vas da me pratite.
Kolena mi se tresu.
U redu. - U redu.
Od 1942. godine Aušvic postaje logor za istrebljenje.
A ono što vidite ispred nas je ovaj kultni ulaz
sa natpisom "Arbeit Macht Frei", "Rad oslobađa".
Odveli su nas u Aušvic.
Pogledao sam gore.
Video sam "Arbeit Macht Frei" na nemačkom jeziku.
A kad smo ušli, tamo je počeo pakao.
Još uvek nisam spreman da uđem. Žao mi je.
Kolena ne prestaju da mi se tresu.
U redu.
Ne.
U redu, hajde da to uradimo.
Kada smo izašli i videli vojnike SS-a
i pse i kada smo videli to prebijanje...
Tada smo znali koliko je sati.
Većina ovih blokova bila su mesta gde su zatvorenici spavali.
Broj ljudi unutar svakog bloka je prevazilazio 1,000.
Da li znate gde je bila moja majka?
Ne.
Nemamo dokumenta vezana za vašu majku.
SS, pre evakuacije,
naredio je zatvorenicima da spale svu dokumentaciju.
Naša procena je da je čak i do 95%
dokumenata logora uništeno.
Dakle, ovde,
imamo kolekciju dečije obuće.
Nešto od ovoga je za decu mlađu od godinu dana.
Pokušavam da zamislim Avivina stopala.
Šokantno, zar ne?
OSTALO JE PREKO 100,000 CIPELA ŽRTAVA.
U MUZEJU JE SMEŠTENO 3,800 KOFERA.
Moramo se setiti, kad pogledamo svaki pojedinačni predmet ovde,
to je jedna osoba.
Da.
Uvek postoji jedna priča, jedno ime, jedna osoba, predmet.
Ovo mi je blisko.
Na njemu je ime mog oca, Ludvig.
Razmera ovoga je prosto...
Da li su vama dali broj?
Da.
32407.
AUŠVIC JE BIO JEDINI KONCENTRACIONI LOGOR
KOJI JE KORISTIO TETOVAŽE KAO METODU IDENTIFIKACIJE.
Kad ljudi razmišljaju o preživelima iz Aušvica...
Pomisle na tetovaže. - Tetovaža je nešto bitno.
Preživeli, deca svi se sećaju tetovaže,
ponekad bez razumevanja šta je to bilo. Nisu želeli da objašnjavaju.
U ovom birokratskom svetu SS-a, oni nisu znali...
Ko je bio ko. - Ko je bio ko.
Pomislili su,
"Biće korisnije ako taj broj bude trajan."
Zato su im bili potrebni tetovažeri, a vaš otac je bio jedan od njih.
Na kraju drveta su bile dve igle.
Jedna malo duža. Druga malo kraća.
Tako smo pisali brojeve.
Moja mama,
sećam se da je jednog dana došla kući sa velikim zavojem na ruci.
Uklonila je njenu tetovažu svog broja,
jer više nije mogla da ga gleda.
BLOK 11 U AUŠVICU BIO JE ZATVOR LOGORA,
POZNAT ZATVORENICIMA KAO "BLOK SMRTI".
SS bi te odveo tamo.
Jednog dana sam došao u bunker broj 11.
Priveli su me.
Mučili su nas.
Tukli su nas.
Ne znamo tačno kako se
odvijala istraga koja je dovela do njegovog privođenja...
Ali velika je šansa da je on mogao biti ovde.
Prvo ćete videti stojeće ćelije,
to je bila naročito oštra kazna.
Do četiri osobe stajale su u prostoru od jednog kvadratnog metra
tokom cele noći.
Svaka stojeća ćelija izgleda ovako.
Bila je ozidana.
Ljudi su puzali unutra,
i stajali tu celu noć.
To je jedini dovod vazduha.
Možete videti da je to vrlo mala rupa. Može biti pokriven spolja.
Ovo je bila jedna od ekstremnih vrsta kazni koje su postojale.
Imali su različite oznake.
Stojeće ćelije.
Ćelije za gladovanje.
Smrt gušenjem.
Ovo je dvorište za pogubljenje
u zgradi zatvora.
Pucali bi im u potiljak.
Dakle, ovo mesto je spomenik, kao što vidite.
Zastava sa prugama je uvek podignuta.
Uniforma. - Tako je. Ona je simbol zatvorenika.
Ali su bacali pesak i piljevinu ovde kako bi
isušili svu tu krv.
Ta krv je dosezla metrima u zemlju.
AKTIVAN TOKOM TRI GODINE,
KREMATORIJUM I JE BIO PRVA GASNA KOMORA U AUŠVICU.
Gasna komora i spaljivanje su bili odvojeni.
Nisu ih mogli tako brzo spaliti.
Iz gasne komore postojala je transportna traka
koji je išla ka krematorijumu.
Ta transportna traka je radila non-stop, 24 sata dnevno,
prenoseći gole ljude iz gasne komore.
AUŠVIC II-BIRKENAU
U APRILU 1942. GODINE, LALI JE PREBAČEN U AUŠVIC II-BIRKENAU.
TRI MESECA KASNIJE,
GITA JE PRESELJENA U ŽENSKI LOGOR U AUŠVICU II-BIRKENAU.
U julu smo otišli u Birkenau.
Tu je počela prava nevolja,
prava ubistva i nestanci.
Evo. To je ta zgrada.
Tu su železničke pruge.
Srce mi lupa.
Dakle, ovo je prostor kao što možete videti...
Ogroman je.
..ovo je možda ne ceo, ali sigurno jeste veći deo logora Birkenau.
Ali ima još?
Postoje neki delovi u šumi koje je odavde teško videti.
Ali, u suštini, to je prostor od oko 500 hektara.
Kada je SS preselio pogubljenja iz logora Aušvic-I,
koji je udaljen tri kilometra odavde, u logor Birkenau,
ovde su izgradili industriju ubijanja ljudi.
U Aušvicu je ubijeno oko milion Jevreja.
Zapravo, u logoru Birkenau,
postojalo je šest gasnih komora i četiri krematorija.
Baš kada je moja porodica došla.
Sedište je bio Aušvic.
Fabrika ubijanja je bila u Birkenauu.
Ceo svet priča o Aušvicu,
ali pravi problem je bio Birkenau.
Ovde možete videti istorijski vagon za teretni voz.
Većina Jevreja deportovana je u vagonima teretnih vozova.
Ponekad ljudi pričaju o vagonima za stoku, ali stoka bi imala vazduha.
U mnogim svedočenjima ljudi govore o nedostatku vazduha.
Bilo ih je mnogo, oko 80 ljudi. - Bože.
To je sve što su imali?
Da. Jedna rupa za vazduh s jedne strane, i na drugoj strani isto.
Mnogi preživeli su govorili da je pronalazak mesta blizu rupa bio...
pravi spas. - Jer su mogli da dišu. - Da.
Ovde se takođe ovdijala selekcija.
Oni koji nisu bili jevreji nisu odlazili na selekciju.
Procenjujemo da je oko 75% Jevreja odmah ubijeno.
Nisu svi ušli u logor.
Samo jači su ulazili.
Ostali su odmah bivali ubijeni, i odvedeni u gasne komore.
Ako ste imali čak i bubuljicu na ruci, otišli biste na levo.
Većina devojaka iz mog grada je odvedena
za sitnice, ništa.
Ljudi nemaju pojma da nikada više neće videti neke ljude.
A onda neki od njih postaju zatvorenici.
Dolaze do mesta gde im neko pravi tetovažu,
i ulaze u logor.
Tu za trenutak shvataju
da su ostali odvedeni u gasne komore.
Zatvorenici... Znate, nisu bili blagi.
Govore im tupu istinu.
A za mnoge njih, to je bilo previše za prihvatiti.
U ranim danima ljudi to nisu mogli da podnesu.
Trčali bi do ograde, do žice
a u njoj je bilo 3,000 ili 4,000 volti.
Zgrabili bi žicu,
i odmah bi bili mrtvi.
Struja ih je ubila.
To se dešalo svakodnevno.
To su bili rani dani u Birkenauu.
Tako je masivno.
Kada pogledate niz ovaj red,
samo se pojavljuju, red za redom iza reda.
Trud koji se uložio ovde.
Znate, sva logistika koja je ušla u izgradnju,
ubistva i transport.
Nemam ništa drugo da kažem, Stivene.
Ne možeš izvući krv iz kamena.
Nekako sam, kao...
Da.
KREMATORIUM III AUŠVIC II-BIRKENAU
Moj tata, kad je rekao: "Želim da se izvinim
ljudima čiji život nisam mogao da spasim,"
od svih gasnih komora, jedino ga je zanimala ova.
Krematorijum III.
KREMATORIJUM III JE IZGRAÐEN DA UBIJE DO 2,000 LJUDI ODJEDNOM.
Ovo je mesto gde bi na desetine hiljada njih dolazilo.
Znam da ste ovde hteli da se pomolite.
Neka dođe carstvo Njegovo I donese Njegovo iskupljenje
I ubrza dolazak Mesije
U tvom životu i u tvojim danima
i tokom života porodice Izraelove
Neka dođe brzo i da kažemo amen.
PRE NEGO ŠTO SU POBEGLI,
NACISTIČKI VOJNICI POKUŠALI SU DA UNIŠTE DOKAZE O RATNIM ZLOČINIMA
KOJI SU SE DESILI U LOGORU.
KASNIJE JE PRONAÐENO 370,000 MUŠKIH ODELA.
I ČAK 837,000 ARTIKALA ŽENSKE ODEĆE.
PREKO SEDAM TONA LjUDSKE KOSE.
Gde sada ulazimo?
Ulazimo u jednu od manjih sekcija.
A ovo se zvalo Cigojnelager.
Bio je to logor za romske zatvorenike.
U porodičnom kampu ovde,
tvoj otac je ostao neko vreme u jednoj od drvenih baraka.
Evo ovde.
Ono što je jedinstveno je da Lali u pričama kaže da je živeo sam. - Da.
Mi mislimo je da je živeo kao deo veće grupe u ovoj jedinici.
Možda su njihovi uslovi života bili bolji.
To je možda, jedan od razloga za ovu izolaciju, ili osećaj...
Ali to nema smisla.
Mogu da razumem da bi neka njegova sećanja bila mutna,
jer je on bio 89-godišnji muškarac,
ali nemoguće je da je bio zbunjen
oko toga da li je imao svoju sobu.
To je...
Još uvek se jasno sećam da je moja mama vikala na tatu
kada je opisivao tu sobu.
Vikala je govoreći mu da to nije bio hotel sa šest zvezdica.
Ali možda su imali dovoljno prostora
da bi mogli imati svoje mesto za spavanje.
Možda je to objašnjenje.
Ili je imao svoju sobu.
Možda i to. - Da.
Ali je i u sobi moglo biti više njih.
Ovaj sektor na samom kraju Birkenaua ima nemačko ime,
Efektenlager.
Tvoja majka je radila ovde, a to se smatralo da je,
nekako privilegovan posao. - Da, tačno.
A onda nešto što je jedinstveno za ovo mesto
je da sa druge strane ograde možete videti jednu crvenu liniju.
Da. - To su ruševine Gasne komore broj četiri.
Dakle, oni su takođe bili bliski svedoci procesa ubijanja.
Čuli smo vriske odatle...
iz gasnih komora.
Svi moji prijatelji su odvedeni.
Kada pogledate sve, to je zapanjujuće, prostranost ovoga.
27. JANUARA 1945. GODINE AUŠVIC JE OSLOBODILA CRVENA ARMIJA.
OTKRILI SU OKO 7,000 PREŽIVELIH.
OD TOGA, OKO 700 JE BILO MLAÐIH OD 18 GODINA.
Koračanje koracima mojih roditelja je veoma posebno za mene.
Mislim da im nikada nisam bio bliži nego ovde.
Kada to staviš u perspektivu svih
članova moje porodice koji nisu preživeli,
osećam se počastvovano što su, iz nekog razloga,
moji mama i tata imali sreće da prežive.
Vraćam se u Melburn,
i mogu da razgovaram sa svojom decom na potpuno drugačiji način
o njihovoj porodici.
Sećam se da su mi mama i tata rekli
da su želeli da odu što dalje od Evrope
koliko god je moguće.
I zaista ne možete otići mnogo dalje od Australije.
Dobrodošao. - Drago mi je.
Takođe. - Hvala puno.
Ovo je Mali, moja najmlađa ćerka.
Da.
Hoćemo li da uđemo? - U redu. Idemo. - Da, idemo.
Pustili bismo neku muziku i ja bih plesao tango.
Na laganim prstićima.
Mnogo plešemo ovde.
Fantastično. - Jesmo li gladni? -Da.
Da? Dobro. Pa, imamo puno hrane. Dođite.
Hoćemo li? - Zaboravili smo kisele krastavce.
Kako smo zaboravili?
Možeš da sedneš sa majkom.
Tvoji roditelji nikad nisu govorili o holokaustu? - Ne.
Nekoliko priča, znaš? - Da.
Mi smo odrasli uz to, tata nam je sve govorio
HELEN Abramova ćerka
još kad smo bili jako mladi.
Da, učinio sam mnogo da bih preživeo,
ali i dalje smatram da je to bilo 99% sreće
jer sam svakog trenutka
mogao biti upucan, ubijen,
pretučen do smrti ili poslat u gasnu komoru.
Ali svako pitanje koje smo ikada imali uvek je bilo odgovoreno.
Briljantno. - Uvek.
Kada sam imao deset godina, otišao sam kod tate
i pitao ga: "Tata, da li mrziš Nemce?"
A on je rekao, "nikad ne koristi tu reč,
jer kad se jednom predaš toj emociji, šta misliš da ćeš postati?"
Isti kao oni. - Da.
Za mene, to je bila lekcija ne samo o preživljavanju,
već o preživljavanju sa netaknutim dostojanstvom, da.
To je prava poruka. - On je neverovatan čovek.
Ovo putovanje je bilo neverovatno za tebe.
Fenomenalno.
Sada ti sve pričaš svojoj deci.
Ne želim da imaju tu prazninu koju sam imao ja.
To me je jako dotaklo,
kako pričaš priče koje nikada nisi čuo.
To je tako važno.
Sad, kad si se vratio, kako se osećaš,
kada si doživeo iskustvo Aušvica?
Olakšeno.
Ja sam druga osoba.
Na koji način?
Nisam više prazan.
Možda ne znam pravu terminologiju,
ali imam neki mir.
Dobro. - Ako to ima smisla?
Da. - Utešen sam
i ispunjen činjenicom da sada znam mnogo više.
Da.
Kako misliš da si se nosio sa prazninom svih ovih godina ranije?
Mislim da sam znao da je tu negde, ali sam je ignorisao.
Postoji način gledanja na traumu koji zapravo nije stanje uma,
već stanje tela.
Sada primećuješ ovo i kažeš da je to neko stanje mira.
I mnogi ljudi bi mogli reći: "Kakav paradoks.
Ideš u Aušvic i vraćaš se miran." Kako...?
Ne znam odgovor na to. Samo znam da imam taj osećaj.
Veoma je stvarno. - I primetio sam to.
Taj osećaj je stvaran. - Da.
Imaću mnogo drugačiji odnos sa svojom decom,
kao roditelj i kao prijatelj.
Mislim da ću se i sam sebi mnogo više dopadati,
i biću bolji prema sebi.
Molim te. - Da.
Apsolutna je čast biti u tvom prisustvu.
Hvala. To je veoma topao osećaj.
Žao mi je. - Molim te.
To je oslobađanje. - U redu.
Ovo nije negativno.
DANAS GERI VODI SVOJE ĆERKE NA GROBOVE NJIHOVE
BAKE I DEDE PO PRVI PUT.
Da li ide redom, kao u abecedi? - Ne. - Ne?
Ne, gde god ljudi kupe parcele.
Evo ga. Ovo su mama i tata.
Pogledajte vi ovo.
Mnogo mi nedostajete.
Prvi put sam doveo vaše unuke da vas vide.
Ovo je Mali, a ovo je Aviva.
Doneo sam i kamenje iz oba vaša rodna grada.
Hajde da svi stavimo i kažemo im da smo bili ovde.
Tata, vidi ti to. Ispred tvojih ulaznih vrata.
Da imaš delić kuće sa sobom.
Voleo bih da si mogla da ih upoznaš.
Kako bi se moj tata igrao sa vama dvema,
a mama bi te u kuhinji učila pesmama
dok se nešto u rerni peče. Bila bi presrećna.
Kako si ti? Dobro?
Da.
Kako ste pronašli Gitu nakon što ste bili oslobođeni?
Nisam mogao da idem vozom
jer je bombardovan.
Voz nije mogao da pređe mostove.
Kupio sam konja.
Znate?
Tako da smo taj konj i ja
prelazli na stotine kilometara
dok smo je tražili.
Jednog dana, pojavljuje se konj
na dva točka. Znate, ona kočija?
Ja pogledam, a to je moj muž.
Lali!
Tražio me je i našao me je,
i sada smo srećni zajedno.
LUDVIG (BORIS) SOKOLOV ŽIZELA (GITA) SOKOLOV
Da li znaš ko je to? - To je...
To je tvoj tata. - A ko je to? -Tvoja mama.
A ovo? - Ti.
Da. Ovo je sa njihove 50. godišnjice braka.
Priredio sam im zaista veliku zabavu.
Vaš tata izgleda baš lepo, zar ne?
Ne, on izgleda bolje. - Stvarno?
Hvala.
U redu je. I dalje te volim.
Vidi ovo!
Moji roditelji su se našli,
i venčali u Krompahiju.
A ono što imam ovde samo pokazuje koliko su bili zaljubljeni.
Dakle, ovo je fotografija sa planinskog lanca Tatra,
gde su moji roditelji otišli na medeni mesec.
Pogledaj.
Ovo je posle rata, sa kosom,
i sve što se vidi je koliko su srećni i zaljubljeni.
Tako da, ja sam rezultat
jedne od najneverovatnijih romansi,
na najstrašnijem mestu koje je ikada postojalo.
Mislim, čak i činjenica da ja postojim je ozbiljna sreća.
Neverovatno je!
Obožavam ovo!
Imam dve prelepe devojčice.
One će moći da nastave priču,
i to je moja najveća sreća.
Hajde. - Potrči. Vežbaj malo.
POSVEĆENO LALIJU I GITI SOKOLOV
I SVIM PREŽIVELIMA HOLOKAUSTA.
U ZNAK SEĆANJA NA 1,1 MILION LJUDI KOJI SU UBIJENI U AUŠVICU
IZMEÐU 1940-1945.
Prevela: Dragana Kojić